ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2024 року	Львів	Справа № 380/6445/24 пров. № А/857/13308/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:                                        Затолочного В.С.,
суддів:                                                  Гудима Л.Я., Курильця А.Р.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2024 року про повернення позовної заяви у справі № 380/6445/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій (ухвала суду першої інстанції постановлена суддею Кравцівом О.Р. в письмовому провадженні у м. Львів Львівської області 26 квітня 2024 року), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також – ОСОБА_1 , позивач) звернувся з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_2 (далі також – ВЧ НОМЕР_2 , відповідач), в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати солдату ОСОБА_1 грошового забезпечення у сумі 7815,26 грн. за серпень 2022 року та додаткової винагороди у сумі 30000,00 грн. за серпень 2022 року і додаткової винагороди у сумі 74193,55 грн. за період з 01 по 23 серпня 2022, а загалом у сумі 112008,81 грн.;
- зобов?язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення у сумі 7815,26 грн. за серпень 2022 року та додаткову винагороду у сумі 30000,00 грн. за серпень 2022 року і додаткову винагороду у сумі 74193,55 грн. за період з 01 по 23 серпня 2022, а загалом у сумі 112008,81 грн.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2024 року позовну заяву повернуто позивачу.
Не погодившись із постановленою ухвалою, її оскаржив позивач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить таку скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
У доводах апеляційної скарги вказує, що підстав для застосування наслідків пропуску строку звернення до суду за захистом порушеного права позивача, виходячи з матеріалів справи, немає.
Відповідач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до частини четвертої статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України) відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на ухвалу суду першої інстанції про повернення позовної заяви, суд апеляційної інстанції, у відповідності до частини другої статті 312 КАС України, призначив справу до розгляду в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як слідує з матеріалів справи, 18 березня 2024 року за допомогою засобів поштового зв`язку ОСОБА_1 , діючи через свого представника, звернувся до адміністративного суду з позовом про визнання протиправною бездіяльності ВЧ НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати солдату ОСОБА_1 грошового забезпечення у сумі 7815,26 грн. за серпень 2022 року та додаткової винагороди у сумі 30000,00 грн. за серпень 2022 року і додаткової винагороди у сумі 74193,55 грн. за період з 01 по 23 серпня 2022, а загалом у сумі 112008,81 грн. та зобов`язання вчинити дії.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 29.03.2024 позовну заяву залишено без руху, у зв`язку з тим, що викладені в позовній заяві причини пропуску строків звернення до адміністративного суду не є поважними.
Представник позивача подав заяву про усунення недоліків, в якій вказав на причини пропущеного строку звернення до адміністративного суду.
Щодо поважності пропуску строків звернення до суду, представник позивача повторно звернув увагу, що позивач дізнався про порушене право після отримання листа-відповіді на адвокатський запит від 15.09.2023. Позивача не повідомлялося про відкриття кримінального провадження, не доводились до відома накази командира ВЧ НОМЕР_2 від 31.08.2022 № 215-АД, від 31.08.2022 № 221-АД, на які посилається відповідач у довідці про розмір грошового забезпечення за липень - серпень 2022 року.
Додатково вказав, що позивач з моменту мобілізації перебував в зоні бойових дій, а з 01.09.2022 на стаціонарному лікуванні, тому не мав об`єктивної можливості контролювати розмір грошового забезпечення, яке йому нараховувалося. Також вказала, що введення воєнного стану є поважною причиною для поновлення процесуальних строків.
Враховуючи викладене, вважає, що причини пропуску строку на звернення до суду є поважними.
Однак, ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2024 року позовну заяву повернуто позивачу.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у встановлений в ухвалі суду від 29.03.2024 строк не усунув в повному обсязі недоліки позовної заяви, вказані представником позивача причини пропуску строку звернення до суду не є поважними та підстав для його поновлення немає.
Перевіривши за наявними в справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів встановила наступне.
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає КАС України, частиною першою статті 5 якого визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Згідно з частиною першою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до  частин третьої та п`ятою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються нарахування та виплати щомісячного грошового забезпечення та додаткової винагороди за серпень 2022 року і додаткової винагороди за період з 01 по 23 серпня 2022 року.
Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (грошового забезпечення) у разі порушення законодавства про оплату праці.
У постанові Верховного Суду в складі Касаційного адміністративного суду від 27.04.2023 у справі № 420/14777/22 зазначено про те, що положення статті 122 КАС України не містять норм, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців).
Відповідно до абзацу 1 статті 3 Кодексу законів про працю України (далі -  КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Згідно з частиною першою статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються з частиною першою статті 1 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» (далі також - Закон № 108/95-ВР), заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до вимог статті 2 Закону № 108/95-ВР в структуру заробітної плати входять:
- основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
- додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
- інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Згідно з частиною першою статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» військовою службою є державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язана із захистом Вітчизни. У зв`язку з особливим характером військової служби військовослужбовцям надаються передбачені законом пільги, гарантії та компенсації.
Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Отже, до «усіх виплат», право на отримання яких має працівник відповідно до умов трудового договору та державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (посадовий оклад, оклад за військовим званням, компенсація за невикористані відпустки, інші виплати), належать і виплата основної суми грошового забезпечення та додаткової винагороди, які, відповідно, є складовою заробітної плати (грошового забезпечення).
З огляду на вищенаведене, спірні відносини врегульовано КЗпП України.
Законом України від 1 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі також - Закон № 2352-IX), який набрав чинності 19.07.2022, до КЗпП України внесено зміни, частину першу та другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
Отже, Законом № 2352-IX внесено зміни до статті 233 КЗпП України, а відтак змінено нормативне регулювання правовідносин, які стосуються стягнення (виплати) заробітної плати (її складових).
Тобто, починаючи з 19.07.2022, у КЗпП України відсутня норма, яка б передбачала право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, у разі порушення законодавства про оплату праці, без обмеження будь-яким строком.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 липня 2024 року у справі № 990/156/23 зазначила, що чіткою та передбачуваною є позиція щодо необхідності застосування приписів статті 233 КЗпП України під час визначення строків звернення до адміністративних судів для вирішення спорів, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, в тому числі і за позовами осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі.
Більше того, у вказаному вище судовому рішенні Велика Палата Верховного Суду виклала правову позицію, відповідно до якої до вимог щодо заробітку за період з 19 липня 2022 року застосуванню підлягають норми частини першої статті 233 КЗпП України у редакції після 19 липня 2022 року, яка передбачає тримісячний строк звернення до суду з дня, коли особа (працівник, службовець) дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
З позовної заяви слідує, що позовні вимоги стосуються таких виплат:
- грошового забезпечення у сумі 7815,26 грн. за серпень 2022 року;
- додаткової винагороди у сумі 30 000,00 грн. за серпень 2022 року;
- додаткової винагороди у сумі 74 193,55 грн. за період з 01 по 23 серпня 2022 року.
Таким чином, колегія суддів констатує, що до вимог, що стосуються перерахунку та виплати грошового забезпечення за період з 19.07.2022, належить застосувати норми частини першої статті 233 КЗпП України у редакції після 19 липня 2022 року, яка передбачає тримісячний строк звернення до суду з дня, коли особа (працівник, службовець) дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
При цьому колегія суддів враховує, що відповідно до пункту 1 глави XIX КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Наведеною нормою визначено імперативний припис щодо продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), без будь-яких винятків.
Постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2022 р. № 1423 «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 р. № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236» дію карантину через COVID-19 продовжено до 30.04.2023.
Постановою від 25.04.2023 № 383 Кабінет Міністрів України через COVID-19 продовжив режим надзвичайної ситуації в єдиній державній системі цивільного захисту, а також карантин на всій території України до 30.06.2023.
Водночас, постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Про недоотримання належних йому сум позивач міг і повинен був дізнатися в серпні 2022 року, коли спірні суми не були йому виплачені.
У апеляційного суду відсутні підстави вважати, що позивач був позбавлений можливості своєчасно, навіть з огляду на проходження військової служби та перебування нетривалий період на стаціонарному лікування, дізнатися про порушення відповідачем свого права на отримання відповідних сум грошового забезпечення.
У розглядуваній справі необхідно врахувати, що позивач мав право звернутися до суду за захистом своїх прав з урахуванням процесуальних строків, визначених пунктом 1 глави XIX КЗпП України, у тримісячний строк з дня завершення дії карантину, тобто до 02.10.2023 (з урахуванням того факту, що 30 вересня та 01 жовтня 2023 року були вихідними днями), однак позовну заяву позивач подав до адміністративного суду лише 18 березня 2024 року, тобто з пропуском тримісячного строку звернення до суду.
Відносно доводів апелянта про те, що позивач дізнався про порушене право після отримання листа-відповіді на адвокатський запит, то колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, шо навіть після отримання такого листа-відповіді 16.09.2023, представник позивача звернулася до суду лише 18.03.2024, тобто з порушенням тримісячного строку.
Крім того, апеляційний суд наголошує на тому, що у справі відсутні будь-які пояснення такого тривалого зволікання (понад рік з моменту невиплати) із зверненням до відповідача щодо причин невиплати спірних сум грошового забезпечення.
Апеляційний суд зауважує, що за загальним правилом поважними причинами визнаються ті обставини, існування яких є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду з даним позовом.
Позивачу недостатньо послатися на необізнаність про порушення своїх прав, свобод та інтересів. При зверненні до суду особа повинна довести той факт, що не могла дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернулася за його захистом до суду протягом визначеного законом строку звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
При цьому, як вже було зазначено вище, позивач звернувся до суду лише 18.03.2024 з порушенням тримісячного строку звернення до суду, визначеного частиною другою статті 233 КЗпП України.
У заяві про поновлення строку звернення до суду позивач не обґрунтував належними доказами поважності причин пропуску строку звернення до суду, які пов`язані з об`єктивно непереборними обставинами чи істотними перешкодами.
Перебування позивача на військовій службі в даному конкретному випадку не є підставою для визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду.
У справі діє представник позивача, який ще у вересні 2023 року скеровував відповідачу запит щодо невиплачених позивачу сум.
До того ж, як зазначалося вище, з моменту невиплати спірних сум до звернення до суду пройшло більше 18 місяців, що в рази перевищує визначений законом строк звернення до суду.
Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо повернення позовної заяви.
Доводи представника позивача щодо необхідності застосування до спірних правовідносин положення Цивільного кодексу України є помилковими з огляду на вищенаведені законодавчі норми та з урахуванням практики касаційного суду, викладеної, зокрема, у згадуваній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 липня 2024 року у справі № 990/156/23 щодо необхідності застосування приписів статті 233 КЗпП України під час визначення строків звернення до адміністративних судів для вирішення спорів, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, в тому числі і за позовами осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до пункту 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при винесенні оскаржуваної ухвали суд першої інстанцій не допустив неправильного застосуванням норм матеріального права чи порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для її скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 243, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2024 року про повернення позовної заяви у справі № 380/6445/24 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	В. С. Затолочний 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	А. Р. Курилець