УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №276/774/24 Головуючий у 1-й інст. БОБЕР Д. О. 
Категорія 70 Доповідач Борисюк Р. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2024 року 

Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Борисюка Р.М.,
суддів         Микитюк О.Ю., Трояновської Г.С., 
розглянувши у письмовому провадженні у місті Житомирі цивільну справу №276/774/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 25 червня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Бобер Д.О. у смт. Хорошів,

в с т а н о в и в:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася з даним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання, в розмірі частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду та до закінчення Артемом навчання, тобто до 04 липня 2027 року, але не більше ніж до досягнення ним 23 років. Допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць.
В обґрунтування позову зазначала, що 20 лютого 2008 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано. Під час шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_3 . Зазначала, що наданий час їх син є повнолітнім та навчається на 1 курсі Національної академії внутрішніх справ на денній формі навчання, за державним замовленням, для здобуття вищої освіти.
Вказувала, що після досягнення сином повноліття відповідач самоусунувся від надання будь-якої матеріальної допомоги на його утримання та навчання, тому всі витрати на його утримання несе самостійно.
Звертає увагу суду на те, що син навчається на денній формі навчання, тому не має змоги влаштуватися на роботу. Зазначає, що відповідач є працездатного віку, інших утриманців не має, на даний час офіційно працевлаштований.
Рішенням Володарськ-Волинського районного суду Житомирської області від 25 червня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/7 частини з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, починаючи з 12 квітня 2024 року і до закінчення навчання сина, тобто до 04 липня 2027 року.
Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, вважає рішення суду в частині розміру аліментів несправедливим, належним чином необґрунтованим.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд розглянув справу формально, без врахування та з`ясування усіх обставин, його висновки щодо розміру аліментів не відповідають фактичним обставинам справи. Вважає, що рішення суду підлягає зміні в частині визначення розміру аліментів.
Зазначає, що відповідач не займається вихованням, піклуванням і розвитком сина, та його побутовими питаннями. Він не надав доказів неможливості надавати матеріальну допомогу у розмірі частини його доходів, враховуючи встановлений судом його заробіток, а також доказів, що на утриманні у нього перебуває його мати. 
Судом не взято до уваги ту обставину, що до повноліття сина, ОСОБА_2 сплачував аліменти в розмірі частини його доходів і до суду із вимогою про їх зменшення не звертався.
Крім того, судом не враховано що на її утриманні ще перебуває малолітня донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Ухвалами Житомирського апеляційного суду від 08 серпня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та 14 листопада 2024 року справу призначено до розгляду.
09 жовтня 2024 року надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 , в якому просить відмовити в її задоволенні. 
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України ( частина 1 статті 368 ЦПК України).
Враховуючи наведене, розгляд справи здійснюється без повідомлення учасників справи.
Згідно з частиною 5 статті 268, статті 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав відповідачу строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження без участі сторін.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Як вбачається із копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого 16 червня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Володарськ-Волинського районного управління юстиції Житомирської області, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано(а.с.6).
Сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 09 березня 2006 року (а.с.7).
Позивач та її син ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.14-15).
У відповідності до копії довідки №46/к1-9420 від 28 лютого 2024 року, виданої Національною академією внутрішніх справ, ОСОБА_3 навчається на 1 курсі академії на денній формі навчання, за державним замовленням, для здобуття вищої освіти бакалавра за спеціальністю «Право». Термін навчання з 14 серпня 2023 року по 04 липня 2027 року. Відповідно до чинного законодавства ОСОБА_3 на повному державному забезпеченні не перебуває (а.с.10).
Також судом встановлено, що відповідно до листа Національної академії внутрішніх справ №46/053108/ від 20 травня 2024 року ОСОБА_5 є курсантом 1-го курсу академії, курсанти з моменту їх зарахування на навчання є поліцейськими, навчаються за рахунок коштів державного бюджету, забезпечуються харчуванням, речовим майном, грошовим утриманням, медичним забезпеченням, можливістю безкоштовного проживання в гуртожитку. Відповідно до постанови КМУ від 11 листопада 2015 року №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», наказу МВС України від 06 квітня 2016 року №260, ОСОБА_3 отримує щомісячне грошове забезпечення в розмірі 620 грн. Крім того, згідно наказу МВС України від 15 вересня 2023 року №760 «Про затвердження змін до Порядку та умов виплати додаткової винагороди поліцейським на період дії воєнного стану» ОСОБА_3 отримує винагороду за особливості проходження служби (навчання) під час дії воєнного стану в розмірі 2 350 грн пропорційно часу перебування на службі (навчанні) в розрахунку на місяць.
Згідно копій платіжних інструкцій, виданих АТ КБ «Приват Банк», платник ОСОБА_1 перераховувала сину ОСОБА_3 у березні 2024 року – 2500 грн, у квітні 2024 року – 1760 грн (а.с.30-38).
Відповідно до копії довідки відділу «Центр надання адміністративних послуг» Хорошівської селищної ради №260 від 22 квітня 2024 року, відповідач ОСОБА_2 з 12 лютого 2021 року по даний час займає посаду державного реєстратора відділу, його посадовий оклад становить 5400 грн, заробітна плата з січня по березень 2024 року - 29 703,93 грн. Таким чином середньомісячний дохід відповідача за вирахуванням податків та зборів становить (29 703,93-5 346,71-445,56)/3=7971 грн.
Відповідно до копії пенсійного посвідчення ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , вона перебуває на пенсії по інвалідності (3 група загальне захворювання) (а.с.24).
Колегія суддів погоджується із рішенням суду першої інстанції про часткове задоволення позову із таких мотивів.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх сина, дочки регулюються главою 16 СК України, яка зокрема передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 СК України).
Відповідно до положень статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно із частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (Hunt v. Ukraine) (Заява № 31111/04) вказав на те, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (п. 54).
Статтею 199 СК України передбачено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.
При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.
Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
Наведеному відповідають і роз`яснення, викладені в пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року.
За приписами статті 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3)наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних правна результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).
Сімейний кодекс України ґрунтується на принципі рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.
Предметом позову у цій справі є стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання. Потреба повнолітнього ОСОБА_3 у матеріальній допомозі батька витікає з його навчання на денній формі, у зв`язку з чим він не в змозі офіційно працювати та отримувати доходи.
Законодавчо визначена можливість платника аліментів надавати матеріальну допомогу своїм повнолітнім дочці, сину витікає насамперед з обставин, пов`язаних безпосередньо із самим платником - його працездатністю, станом здоров`я тощо, а також інших обставин на його боці, які мають враховуватися судом.
При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють його дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.
Виходячи зі змісту наведених норм та проаналізувавши наявні матеріали справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, визначаючи розмір аліментів, дійшов правильного висновку про можливість стягнення з ОСОБА_2 на користь позивачки аліментів у розмірі 1/7 частки усіх видів заробітку (доходу) щомісячно.
Колегія суддів враховує, що обов`язок піклуватися та матеріально забезпечувати повнолітнього сина сторін, який навчається не може покладатися повністю на одного з батьків. Обов`язок щодо утримання своїх дітей лежить на обох батьках.
Тому звертаючись до суду з позовною заявою про стягнення аліментів на період навчання, необхідно надати всі наявні докази, що підтверджують необхідність отримання такого утримання, наприклад: довідка про вартість навчання, в разі якщо дитина навчається на контрактній формі навчання, докази, що підтверджують вартість проживання в гуртожитку чи договір оренди іншого житла, виписка з банківського рахунку дитини, чи будь-які інші докази на підтвердження обставин, які б свідчили про наявність у нього потреби в матеріальній допомозі саме у зв`язку з навчанням (понесення витрат на харчування, проїзд, проживання, придбання підручників тощо).
Згідно з пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Тож, вирішуючи питання про стягнення аліментів суд має встановити матеріальне становище платника та отримувача аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів тощо.
Обов`язок доведення того факту, що особа в силу тих чи інших обставин не може здійснювати сплату аліментів покладається на самого платника аліментів.
Разом з тим, доведення тієї обставини, що отримувач аліментів потребує грошового утримання покладається саме на позивача. Тому, при зверненні з позовною заявою до останньої необхідно долучити всі можливі докази того, що у позивачки відсутній дохід, це може бути наприклад виписка по банківським рахункам отримувача аліментів, тощо.
Підсумовуючи вищевикладене, на відмінну від стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, стягнення аліментів на дитину, що продовжує навчання не є безумовним та потребує доказування таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, що перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) існування потреби у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
Відповідно до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Натомість позивачем не надано доказів того, які витрати вона несе у зв`язку з навчанням сина, на що саме необхідні кошти, у чому саме полягає потреба у матеріальній допомозі сину, який навчається.
Як вбачається з копії довідки Національної академії внутрішніх справ №46/к1-9420 від 28 лютого 2024 року ОСОБА_3 навчається на 1 курсі академії на денній формі навчання, за державним замовленням, для здобуття вищої освіти бакалавра за спеціальністю «Право». Термін навчання з 14 серпня 2023 року по 04 липня 2027 рік. Як зазначено з змісту зазначеної копії довідки, що ОСОБА_3 відповідно до чинного законодавства не перебуває на повному державному забезпеченні.
У той же час, згідно повідомлення проректора Національної академії внутрішніх справ за № 46/05/3108 від 20 травня 2024 року, курсант ОСОБА_3 отримує щомісячне грошове забезпечення у розмірі 620 грн та під час дії воєенного стану винагороду за особливості проходження служби в розмірі 2350 грн, пропорційно часу перебування на службі у розрахунку на місяць. Крім того, забезпечується харчуванням, речовим майном, медичним забезпеченням, безкоштовним проживанням у гуртожитку казарменого типу за рахунок коштів державного бюджету (а.с. 58).
А ОСОБА_1 , звертаючись до суду з даним позовом, жодним чином не зазначає про розміри своїх доходів, фактично намагаючись повністю покласти обов`язок щодо утримання сина на батька, що є несправедливим, не надала належних доказів, що її витрати на навчання є настільки великими, що потребують стягнення аліментів з батька у визначеному нею розмірі.
Позовна заява містить лише вимогу про стягнення аліментів, перелік норм права, але жодним чином не обґрунтовано розмір стягуваних аліментів.
Також колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги щодо понесення витрат на утримання позивачкою малолітньої доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Згідно положень статті 180 СК України обов`язок на утримання ОСОБА_8 покладений і на її батька, яким відповідач не є, і ця обставина не впливає на визначення розміру аліментів, що є предметом даного спору.
Із урахуванням вище вказаного, обов`язку утримання повнолітнього сина обома батьками, колегія суддів вважає правильним розмір стягнутих аліментів в 1/7 частині заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, до закінчення сином навчання в Національній академії внутрішніх справ, тобто до 04 липня 2027 року. Саме такий розмір відповідатиме вимогам розумності і справедливості та буде необхідним та достатнім для забезпечення витрат на навчання і, разом із тим, співрозмірним з урахуванням мети аліментного зобов`язання.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення місцевого суду, наведені у скарзі, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки.
Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а рішення суду є законним та ґрунтується на встановлених обставинах справи.
Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду – без змін.
За приписами частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, немає.
Малозначними, зокрема, є справи, про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) (пункт 3 частини 6 статті 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в сили вимог закону.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 25 червня 2024 року без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 15 листопада 2024 року.