Справа № 464/5144/23                                Головуючий у 1 інстанції: Тімченко О.В. 
Провадження № 22-ц/811/2232/24                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       17 грудня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,
секретаря Матяш С.І.
з участю представника відповідача Пастернака П.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Пастернака Павла Ігоровича на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 10 червня 2024 року в складі судді Тімченко О.В. в справі за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у розпорядженні земельною ділянкою,-
встановив:
У серпні 2023 року позивач Львівська міська рада звернувся до суду із позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 про усунення перешкод у розпорядженні земельною ділянкою.
В обгрунтування вимог покликається на рішення Господарського суду Львівської області від 26.03.2013 у справі № 914/655/13, яким відмовлено у задоволенні первісного позову ФОП ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_3 про визнання недійсним Договору оренди б/н від 03.01.2012. Зустрічний позов про визнання права власності на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . задоволено. Визнано за фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 право власності на нежитлове приміщення, позначене літерою “Б-1”, загальною площею 39,9 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .
При цьому, постановою Львівського апеляційного господарського суду від 01.04.2014 апеляційну скаргу задоволено частково.
Рішення Господарського суду Львівської області від 26.03.2013 у справі № 914/655/13-г скасовано, прийнято нове, яким первісний позов задоволено.
Визнано недійсним договір оренди нежитлового приміщення б/н від 03.01.2012, укладений фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 .
Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - 1147грн. судового збору.
В задоволенні зустрічного позову відмовлено.
Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 в дохід держаного бюджету 1522, 50грн. (609,00 + 913.50) судового збору за розгляд апеляційної скарги.
При прийнятті постанови, апеляційний суд виходив з того, що приміщення, на які визнано право власності, є тимчасовими спорудами, на які не підлягає реєстрація права власності у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
В свою чергу, 10.10.2013 право власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу № 3075 перейшло до відповідача ОСОБА_1 .
З березня 2013 року по квітень 2020 року відсутні будь які договори оренди окремих елементів благоустрою за адресою: АДРЕСА_2 , а протягом 2017-2020 років відсутні договори оренди земельної ділянки щодо будівлі за цією ж адресою. 
Львівська міська рада не надавала згоду на передачу у користування чи у власність земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 та не погоджувала розміщення на вказаній ділянці будь яких споруд.
Таким чином, станом на момент проведення первинної реєстрації на будівлю літ.Б-1 за адресою: АДРЕСА_2 , були відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку.
Вважає, що належним способом захисту прав власності Львівської міської ради, як власника земельної ділянки є вимога про знесення забудови, а належним відповідачем є власник такої на час розгляду справи.
Зважаючи на наведене, необхідно усунути першкоди у розпорядженні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 шляхом знесення самовільно збудованого приміщення та повернення земельної ділянки у розпорядження Львівської міської ради. 
Просить усунути перешкоди у розпорядженні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 шляхом знесення самовільно збудованої будівлі під літерою «Б-1» загальною площею 39,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 з припиненням права власності ОСОБА_1 на будівлю під літерою «Б-1» загальною площею 39,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 .
Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 10 червня 2024 року позов Львівської міської ради задоволено.
Усунуто Львівській міській раді перешкоди у розпорядженні земельною ділянкою за адресою: м.Львів, вул.Стрийська,67 шляхом знесення самовільно збудованої будівлі під літерою «Б-1» загальною площею 39,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 42227746101) з припиненням права власності ОСОБА_1 на будівлю під літерою «Б-1» загальною площею 39,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 42227746101).
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Львівської міської ради 4026,00 грн судового збору.
Рішення суду оскаржив представник відповідача ОСОБА_1 – адвокат Пастернак П.І., з рішенням не погоджується.
Зазначає, що загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Суд першої інстанції розглянув позовну заяву без врахування позиції відповідача, який просив призначити розгляд справи відповідно до ст. 279 ЦПК України, відтак останній був позбавлений можливості подати відзив у строк встановлений в ухвалі та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.
Вважає, що спір про припинення права власності та знесення самовільно збудованого об`єкту не належить до переліку справ, які визначені ч. 1 ст. 274 ЦПК України.
Також зазначає, що адреса відповідача, яка зазначена у позовній заяві, не відповідає дійсності.
Звертає увагу, що при проведенні спірної державної реєстрації права власності на відповідну нежитлову будівлю за ОСОБА_1 приватний нотаріус перевірив факт реєстрації у ДРРП право власності продавця на відповідну нежитлову будівлю, відсутність обтяжень, тому зважаючи на укладений договір, державний реєстратор правомірно зареєстрував право власності за відповідачем.
При цьому, позивач не назвав жодної, передбаченої ст. 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підстави для відмови у проведенні спірної державної реєстрації права власності на відповідну нерухомість.
Поряд з цим, ОСОБА_1 не вчинив жодних дій щодо будівництва нерухомості, яку позивач вважає самочинною, ні щодо самовільного захоплення земельної ділянки під такою.
Покликаючись на норми матеріального закону та судову практику щодо принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку чи споруди, зазначає, що відсутність в особи правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може кваліфікуватися як самовільне її зайняття, у разі правомірності набуття та оформлення у встановленому порядку розташованого на ній майна.
Звертає увагу, що договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 10.10.2013, зареєстрований в реєстрі за № 3075 є чинним та не скасованим.
Також зазначає, що вимоги про зобов`язання здійснити демонтаж тимчасової споруди нежитлової будівлі Б-1 площею 39,9 кв.м., яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , були предметом судового розгляду у межах справи № 914/2179/18, однак рішенням Господарського суду Львівської області від 08.04.2019 у задоволенні позову відмовлено з тих підстав, що договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 10.10.2013 є чинним.
Окремо зазначає, що Львівською міською радою пропущений строк звернення з даним позовом, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Зокрема, зазначає, що датою, коли Львівська міська рада дізналася про порушення, на її думку, свого права є дата рішення Господарського суду Львівської області від 08.04.2019.
Таким чином, задоволення позовних вимог є порушенням права власності відповідача.
Просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 10 червня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_4 на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника позивача ОСОБА_5 , надані ними в судовому засіданні 19 листопада 2024 року, на заперечення доводів скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що скаргу необхідно задовольнити виходячи із такого.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що із судового рішення у справі № 914/655/13-г, яке набрало законної сили, однозначно і безумовно встановлено, що для встановлення та обслуговування тимчасової споруди  - торгового павільйону було надано в оренду земельну ділянку площею  0,0056 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , однак на орендованій земельній ділянці збудовано нерухоме майно - капітальну споруду площею 39,9 кв.м на фундаменті, при цьому, орган державного архітектурно-будівельного контролю не видавав жодних дозвільних документів, передбачених ст. 34 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", на виконання будівельних робіт  з будівництва нерухомого майна, тому збудована будівля є самочинним будівництвом.
Таким чином, спірне нерухоме майно розташоване на земельній ділянці комунальної власності за відсутності договору оренди земельної ділянки та зареєстроване за відповідачем без дотримання встановленої законом процедури отримання дозвільних документів для початку виконання будівельних робіт та документів, які засвідчують прийняття побудованого нерухомого майна в експлуатацію, що передує реєстрації права власності на це майно.
Покликаючись на позицію Верховного Суду у постанові від 09 грудня 2020 року у справі № 922/476/20, від 11 листопада 2019 року у справі № 554/13971/15-ц, Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22, Верховного Суду у постанові від 13 березня 2024 року у справі № 915/1439/21, суд зазначив, що належними вимогами, які може заявити особа – власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно. Застосування вимог про знесення самочинного будівництва виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою, в тому числі визнання недійсними правочинів щодо відчуження майна, що спростовує твердження представника відповідача, оскільки ні укладення договору купівлі-продажу, ні реєстрація права власності не змінює режиму самочинного будівництва нерухомості, оскарження правочину як підставу набуття права власності у такому випадку не вимагається.
При цьому, врахувавши, що задоволення позову про знесення самочинного збудованої будівлі не слугує беззастережною підставою для внесення змін до державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а збереження таких відомостей не відповідатиме дійсності, відтак припинення права власності на самочинне будівництво, як спосіб захисту порушеного права є належним, ефективним, об`єктивно виправданим та обґрунтованим (постанова Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 607/6274/19).
Що стосується доводів  сторони відповідача про пропущення позивачем строку позовної давності, у контексті обізнаності позивачем про порушення свого права з 08 квітня 2019 року – часу ухвалення рішення Господарським судом Львівської області у справі № 914/2179/18, суд вказав, що встановлення карантину з 12 березня 2020 року та введення воєнного стану з від 24 лютого 2022 року, під час яких строки позовної давності продовжувалися, тому звернення до суд із даним позовом у серпні 2023 року свідчить про те, що строк позовної давності не сплив та не є пропущеним. Доводи відповідача в цій частині є надуманими.
Також, суд вирішив питання розподілу судових витрат та вказав, що вжитті заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили.
Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України, судова колегія виходить з такого.
Частиною 4 ст. 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст. 41).
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).
Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.
Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Моментом виникнення майнових прав, а саме: суб`єктивних прав учасників правовідносин, пов`язаних із володінням, користуванням і розпорядженням майном, є момент набуття права власності.
При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом.
Судом встановлено, що за відповідачем ОСОБА_1 на праві власності зареєстровано окремо стоячу будівлю під літерою «Б-1» загальною площею 39,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 42227746101, номер запису про право власності 2819831. 
Право власності набуто на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нерухомого майна від 10 жовтня 2013 року за № 3075.
Земельна ділянка з кадастровим номером 4610136800:08:004:0005 площею 0.1157 га за адресою: АДРЕСА_2 з цільовим призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 761608646101, належить на праві власності Львівській міській раді відповідно до Закону України «Про розмежування земель державної та комунальної власності».
Наведене підтверджується наданою позивачем інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 31 липня 2023 року № 341027049 (а.с. 14).
Про актуальність права власності свідчать витяги від 10 червня 2024 року № 382133147, №382147177.
Звертаючись із позовними вимогами, Львівська міська рада звертає увагу, що 10.10.2013 право власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , перейшло до відповідача ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, однак, Львівська міська рада не надавала згоду на передачу у користування чи у власність земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 та не погоджувала розміщення на вказаній ділянці будь яких споруд, тому станом на момент проведення первинної реєстрації на спірну будівлю правовстановлюючі документи на земельну ділянку були відсутні, вважає, що право власності Львівської міської ради, як власника земельної ділянки має бути захищено усуненням першкод у розпорядженні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 шляхом знесення самовільно збудованого приміщення та повернення земельної ділянки у розпорядження Львівської міської ради.
Колегія суддів виходить з того, що позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, яке складається з двох елементів: предмета і підстави позову.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує його вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18)).
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Конституційний Суд України у рішенні від 11 грудня 2007 року №11-рп/2007 зазначив, що належний перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1. пункту 3 мотивувальної частини).
Слідуючи практиці Європейського суду з прав людини, право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), становить фундаментальний принцип, та має на увазі зокрема право на «усне слухання». При цьому право на публічний розгляд було б позбавлене сенсу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, №43330/09, § 24, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).
Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи (частина перша статті 8 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження (ст. 19 ЦПК України).
Спрощене позовне провадження призначене для розгляду: малозначних справ; справ, що виникають з трудових відносин; справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Згідно з пунктом 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. В редакції Закону № 3831-IX від 19.06.2024 малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб
Аналіз частини першої статті 176 ЦПК України дає підстави для висновку, що ціна позову наявна виключно в позовах, де заявлені вимоги майнового характеру. У позовах немайнового характеру ціна позову не визначається.
Якщо ж у справі наявні вимоги немайнового характеру, то розгляд такої справи у суді здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи.
Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі №761/47244/19 (провадження №61-5178св21), від 18 серпня 2021 року у справі №199/7148/20 (провадження №61-7998св21), 24 травня 2021 року у справі №391/35/19 (провадження №61-7814св20).
Як вбачається із матеріалів справи, ухвалою від 08.08.2023 суд першої інстанції визначив справу малозначною та здійснив розгляд такої в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Разом з цим, предметом заявленого позову є немайнова вимога усунення перешкод у розпорядженні земельною ділянкою, відтак, розгляд цієї справи судом першої інстанції мав відбуватися з повідомленням (викликом) учасників справи.
Публічний характер судового розгляду є істотним елементом права на справедливий суд, а відкритість процесу, як правило, включає право особи бути заслуханою в суді.
Принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
З огляду на викладене, зазначені процесуальні гарантії забезпечення належного розгляду справи в суді першої інстанції стосовно відповідача були порушені, у зв`язку з не повідомленням останнього про дату і час розгляду справи судом першої інстанції внаслідок її розгляду без повідомлення учасників справи.
Зазначене фактично позбавило відповідача права мати реальну можливість представляти свої інтереси як учасника справи в умовах, які передбачені процесуальним законодавством, зокрема в умовах відкритого та публічного судового розгляду та перешкодило належним чином користуватися передбаченими статтею 43 ЦПК України процесуальними правами.
Покликання суду першої інстанції у цьому контексті на позицію сформульовану Верховним Судом у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 712/1100/20 не є релевантним, оскільки у такій касаційний суду не аналізував та не давав оцінку розгляду справи судом першої інстанції без повідомлення учасників справи, а констатувавши, що Верховний Суд є судом права, а не факту, і, діючи в межах повноважень та порядку, визначених частиною першою статті 400 ЦПК України, не може встановлювати обставини справи, які можуть додатково пояснити її учасники, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку, прийшов висновку про відсутність потреби викликати учасників справи з метою надання ними пояснень, тобто у судове засідання касаційної інстанції.
При цьому, касаційним судом у цій справі були враховані висновки ЄСПЛ викладені у рішенні від 26 травня 1988 року у справі «Екбатані проти Швеції» Ekbatani v. Sweden, заява № 10563/83, які зводяться до того, що якщо розгляд справи в суді першої інстанції був публічним, відсутність «публічності» при розгляді справи в другій і третій інстанціях може бути виправданою особливостями процедури в цій справі. Якщо апеляційна скарга стосується виключно питання права, залишаючи осторонь фактичні обставини справи, то вимоги статті 6 Конвенції можуть бути дотримані і тоді, коли заявнику не було надано можливості бути заслуханим в апеляційному чи касаційному суді особисто.
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження (пункту 7 частини третьої статті 376 ЦПК України).
Зважаючи на те, що зазначене залишилося поза увагою суду першої інстанції, що мало наслідком помилкового розгляду даної справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін, оскаржуване рішення необхідно скасувати, як таке що ухвалене з порушенням норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для цього.
Наведене є підставою для ухвалення апеляційним судом нового рішення по суті спору.
Разом з тим, дослідивши матеріали справи, колегією суддів встановлено, що з приводу спірних правовідносин існують судові рішення, які набрали законної сили.
Так, рішення Господарського суду Львівської області від 26.03.2013 у справі № 914/655/13, відмовлено в задоволенні первісного позову ФОП ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_3 про визнання недійсним Договору оренди б/н від 03.01.2012. 
Зустрічний позов про визнання права власності на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . - задоволено.
Визнано за фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 право власності на нежитлове приміщення, позначене літерою “Б-1”, загальною площею 39,9 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .
Натомість, постановою Львівського апеляційного господарського суду від 01.04.2014 апеляційну скаргу задоволено частково.
Рішення Господарського суду Львівської області від 26.03.2013 у справі № 914/655/13-г скасовано, прийнято нове, яким первісний позов задоволено.
Визнано недійсним договір оренди нежитлового приміщення б/н від 03.01.2012, укладений фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 .
Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - 1147грн. судового збору.
В задоволенні зустрічного позову відмовлено.
Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 в доход держаного бюджету 1522, 50грн. (609,00 + 913.50) судового збору за розгляд апеляційної скарги.
Крім цього, рішенням Господарського суду Львівської області від 08.04.2019, справа № 914/2179/18 у задоволенні позову Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Львівської міської ради, Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_1 , про зобов`язання здійснити демонтаж тимчасової споруди, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 - відмовлено повністю.
Колегія суддів звертає увагу, що спори у справах № 914/655/13-г та № 914/2179/18 стосуються одного й того ж об`єкта, а саме нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Таким чином, питання демонтажу об`єкта, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 дійсно було предметом судового розгляду, однак рішенням господарського суду, яке не оскаржувалося та набрало законної сили, у задоволенні позову відмовлено.
Зі змісту рішення у справі № 914/2179/18 слідує, що Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради просила зобов`язати відповідачку ФОП ОСОБА_3 демонтувати відчужений нею ОСОБА_1 об`єкт, при цьому, такий за своєю правовою природою не є тимчасовою спорудою, а відповідно до постанови Львівського апеляційного господарського суду від 01 квітня 2014 року у справі № 914/655/13-г, є самочинним будівництвом (самочинно збудованим нерухомим майном), тому до правовідносин, які виникли між сторонами у справі та Львівською міською радою, належить застосовувати положення частин 2-4 ст. 376 ЦК України, відтак, суд дійшов висновку, що відповідачка не може бути зобов`язана судом демонтувати відповідну споруду.
За змістом частини другої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиціальні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.
Преюдиціальність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.
Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.
Преюдиціальні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиціального значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиціальне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
При цьому, на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21)).
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із доводами позову та висновками місцевого суду в даній справі та виходить із того, що орган державного архітектурно-будівельного контролю не видавав дозвільних документів, на виконання будівельних робіт  з будівництва нерухомого майна, тому спірна будівля є самочинним будівництвом, оскільки збудована на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети та  без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи.
Як зазначено вище, питання самочинності спірного обєкта, було предметом судового розгляду та оцінки, а відповідні висновки судів жодним чином не спростовані, тому підстави у їх переоцінці, відсутні.
Разом з цим, відповідач ОСОБА_1 набув право власності на відповідну будівлю, як завершений об`єкт нерухомості, на підставі правочину, тобто є другим власником такої, а Львівська міська рада приймала рішення про передачу у користування земельної ділянки, на якій знаходиться спірне нерухоме майно.
Так, згідно із ухвалою 10-ї сесії 4-го скликання Львівської міської ради від 26.02.2004 №1138 вирішено надати суб`єктам підприємницької діяльності в короткострокову оренду земельні ділянки для встановлення та обслуговування малих архітектурних форм. Зокрема, надано в оренду ПП ОСОБА_6 земельну ділянку площею 56 кв.м. на АДРЕСА_2 .
На підставі названої ухвали 19.04.2004 Львівською міською радою (орендодавець) та ФОП ОСОБА_6 (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки, зареєстрований за № С-101, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне володіння і користування земельну ділянку площею 0,0056 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Земельна ділянка передається в оренду терміном на 5 років (п. 2.1. Договору).
Відповідно до п. 4.1. Договору земельна ділянка передана в оренду для обслуговування павільйону.
20.03.2009 Львівською міською радою та ФОП ОСОБА_7 укладено новий договір оренди земельної ділянки, площею 0,0056 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрований за № С-1352. За умовами цього договору земельна ділянка передається в оренду терміном на 3 роки – до 18.12.2011. Відповідно до п. 1 та п.15 Договору земельна ділянка передана в оренду для обслуговування малої архітектурної форми.
Додатковою угодою від 09.04.2012 до договору оренди від 20.03.2009 сторони встановили термін дії договору до 15.12.2013.
Зазначені осбатвини встановлені у постанові Львівського апеляційного господарського суду від 01.04.2014, справа № 914/655/13, що виключає висновки про можливе самовільне захоплення відповідачем ОСОБА_1 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 .
Разом з цим, отримавши дозвіл на встановлення торгівельного павільйону (малої архітектурної форми) ОСОБА_7  збудувала капітальну споруду, яку на підставі договору оренди від 03.01.2012 передавала у тимчасове платне володіння і користування ФОП ОСОБА_2 .
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Предметом негаторного позову є вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися та розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом.
Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову.
Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.12.2020 року у справі №911/1659/19.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц, зазначила, що серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту порушеного права можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.
Негаторний позов це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод у користуванні чи розпорядженні майном. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду.
Власник земельної ділянки може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.
На негаторний позов не поширюються вимоги щодо позовної давності, тому відповідне обґрунтування судом першої інстанції дотримання Львівською міською радою трирічного строку позовної давності, є некоректними.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
У частинах третій, четвертій статті 376 ЦК України встановлено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
Системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови (див. постанову Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року по справі № 642/7110/15-ц).
Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинно збудованим вважається об`єкт нерухомості, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного документа чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 520/17520/14-ц).
У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 442/302/17 (провадження №61-20491св19) зазначено, що «задоволення вимоги про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно побудованого нежитлового приміщення за рахунок особи, яка здійснила таке самочинне будівництво є належним та ефективним способом захисту прав власника (користувача)».
Колегія суддів виходить з того, що відповідно до статті 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 ЦК України). Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки, з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України.
Разом з цим, у контексті перевірки законності оскаржуваного рішення, необхідним є врахування сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном.
Так, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Право держави чи органів місцевого самоврядування повернути самовільну зайняту земельну ділянку передбачене чинним законодавством, а відповідні приписи закону є доступними, чіткими та передбачуваними.
Зокрема, у спірних правовідносинах, звільнення земельної ділянки від самочинного будівництва переслідує легітимну мету контролю за використанням комунальної власності відповідно до загальних інтересів територіальної громади.
Разом з цим, будь які приписи, у тому числі Конвенції, необхідно застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування.
Так, знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376
ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.
До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 січня 2019 року у справі № 458/1173/14-ц, від 12 квітня 2021 року у справі № 653/104/19,від 31 травня 2021 року у справі № 320/1889/17-ц, від 17 січня 2022 року у справі № 442/4338/17, від 18 квітня 2019 року у справі № 206/6229/15.
Колегією суддів не встановлено обставин, які б беззаперечно доводили можливість знесення спірного об`єкта нерухомості, з врахуванням специфіки та форм забудови земельної ділянки, чи що такий об`єкт суперечать суспільним інтересам.
Крім цього, законодавцем передбачені альтернативні способи захисту прав як користувача, так і власник земельної ділянки, в тому числі й визнання права власності за останнім на самочинно збудоване майно.
Зокрема, відповідно до приписів частин третьої та п`ятої статті 376 ЦК України як особа, що здійснила самочинне будівництво, так і власник земельної ділянки, на якій здійснили самочинне будівництво, можуть набути самочинно збудоване майно у власність, однак для цього їм необхідно дотримуватись чіткого алгоритму дій, передбаченого в зазначеній статті.
В свою чергу, знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.»
Таким чином, юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення.
При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо.
Під істотним порушенням будівельних норм і правил з огляду на положення Законів України «Про основи містобудування»; «Про архітектурну діяльність»; «Про регулювання містобудівної діяльності»; постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт» від 13 квітня 2011 року № 466 необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність та загрожує життю й здоров`ю людини, тощо.
Зазначене відповідає правовому висновку викладеному у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2022 року в справа № 442/4338/17.
Разом з цим, матеріали справи взагалі не містять будь-яких доказів у підтвердження того, що спірна будівля збудована з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Також, не надано доказів неможливості перебудови об`єкта або відмови відповідача від такої перебудови.
Як вже зазначалося вище, знесення самочинного будівництва є крайньою мірою, яка передбачена законом, і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.
До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 17 липня 2019 року у справі № 462/469/14-ц; від 21 травня 2020 року у справі № 726/824/15-ц та від 30 червня 2020 року у справі № 201/2886/15-ц, від 27 червня 2022 року у справі № 723/2158/19.
Отже, застосування до відповідача зобов`язання щодо знесення самочинно збудованого об`єкта є передчасним та не співмірним заходом, оскільки позивачем не використано всі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.
Також Львівська міська рада не заявляла інших вимог щодо об`єкту самочинного будівництва, не пов`язаних із знесенням такого.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що зобов`язання ОСОБА_1 усунути позивачу перешкоди у розпорядженні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом знесення самовільно збудованої будівлі під літерою «Б-1» за цією адресою порушуватиме принцип пропорційності втручання у право мирного володіння майном.
Незважаючи на те, що вимога про припинення права власності фактично може розглядатися як самостійний спосіб захисту порушеного права, у спірних правовідносинах такий є похідним від вимоги про усунення перешкод у розпорядженні земельною ділянкою, шляхом знесення самовільно збудованої будівлі, при цьому у такій вимозі відмовлено, відтак підстави для задоволення вимоги про припинення права власності також відсутні.
На переконання колегії суддів, позовні вимоги про припинення права власності не відповідають ефективним способам захисту прав та інтересів позивача, тому що судове рішення про задоволення таких вимог не є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, оскільки не стосується підстав набуття такого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18)
Належним способом захисту прав та інтересів у такому випадку є визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 10 жовтня 2013 року за № 3075, однак з такими вимогами Львівська міська рада не зверталася.
Поряд з цим, як зазначає сторона відповідача, при проведенні державної реєстрації права власності на відповідну нежитлову будівлю за ОСОБА_1 приватний нотаріус перевірив факт реєстрації у Державному реєстрі речових прав, права власності продавця на відповідну нежитлову будівлю, відсутність обтяжень, при цьому позивач не називає жодної підстави для відмови у проведенні спірної державної реєстрації права власності, більше того, ОСОБА_1 не здійснював будівництва нерухомості, яку позивач вважає самочинною та не захоплював земельної ділянки під такою.
Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів знаходить підставними доводи апеляційної скарги, щдо має наслідком скасування оскаржуваного рішення з підстав процесуальних порушень про що зазначеного вище та неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, з одночасним ухваленням нового рішення по суті спору про відмову у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України колегія суддів вирішує питання розподілу судових витрат.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,  суд, -
постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Пастернака Павла Ігоровича – задовольнити.
Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 10 червня 2024 року – скасувати.
Ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову Львівської міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у розпорядженні земельною ділянкою - відмовити.
Стягнути з Львівської міської ради на корсить ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 4026 (чотири тисячі двадцять шість) гривень 00 копійок.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 19 грудня 2024 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич 

Судді:        С.М. Бойко

С.М. Копняк