ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/5037/24                        Головуючий суддя І інстанції Невеніцин Є. В.
Провадження № 22-ц/818/3067/24                Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про виплату заробітної плати

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2024 року                                                                                       м. Харків
       Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого                                        Яцини В.Б.
суддів колегії                                        Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П., 
за участю секретаря судового засідання        Зінченко М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Військово-медичного клінічного центру Північного регіону ВЧ НОМЕР_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 червня 2024 року по справі № 638/5037/24, за позовом ОСОБА_1 до Військово-медичного клінічного центру Північного регіону ВЧ НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 18 березня 2024 року звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09.06.2023 року по 19.12.2023 рік у розмірі 145 631 грн 20 коп. Свої вимоги обґрунтувала тим, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 08.06.2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про поновлення на роботі було задоволено. Фактично відповідач виконав рішення суду лише після розгляду справи судом апеляційної інстанції та набрання рішенням законної сили, проігнорувавши рішення суду першої інстанції в частині негайного виконання. Наказ про поновлення на посаді було видано лише 20.12.2023 року. 
Позивач готова була вийти на роботу, але в телефонному режимі їй повідомили з відділу кадрів про відсутність наказу про поновлення на роботі. Таким чином час вимушеного прогулу було збільшено через бездіяльність відповідача на 134 робочі дні – з 09.06.2023 року по 19.12.2023 року, а відтак сума заробітної плати за час вимушеного прогулу складає 145631 грн 20 коп. Вказала, що звернення з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не обмежується строками, він може бути поданий в суд навіть після поновлення працівника на роботі, про що зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року по справі №755/12623/19.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 червня 2024 року позовні вимоги  ОСОБА_1 – було задоволено частково.
Стягнуто з  ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь  ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 листопада 2023 року по 19 грудня 2023 року у розмірі 20639 (двадцять тисяч шістсот тридцять дев`ять) грн 32 коп.
В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто з  ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір у розмірі 206 (двісті шість) грн 39 коп.
З таким рішення суду відповідач не погодився та у апеляційній скарзі просить його скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову повністю.
На обґрунтування скарги вказано, що суд першої інстанції під час розгляду справи по суті та прийняття рішення неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, які мають значення для справи виходячи з наступних підстав.
По-перше рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова № 638/1051/23 від 08.06.2023 позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про поновлення на роботі задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_1 №5 від 05.01.2023 про звільнення ОСОБА_1 лікаря невропатологічного відділення (з палатами для лікування хворих з гострим порушенням мозкового кровообігу та стаціонарних хворих)
За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Однак, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу, як зазначив Позивач у позовній заяві, або різниця у заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.
За змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №910/4518/16 (провадження № 12-301гс18).
Отже, враховуючи вищезазначене, Позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку з пропуском строку, передбаченого частиною першою статті 233 КЗпП України.
По-друге працівник, що був незаконно звільнений наступного дня після проголошення рішення суду, мав би звернутися напряму до роботодавця з вимогою виконати судове рішення.
Однак після ухвалення рішення суду на свою користь позивачка ОСОБА_1 не зверталась до військової частини НОМЕР_1 щодо виконання рішення суду, а також на робочому місті була відсутня для винесення відповідного наказу про поновлення на роботі, проте докази таких дій у сторони позивача також відсутні.
Отже, позивачка починаючи з 09.06.2023 безспірно знала про ухвалення рішення про поновлення її на роботі, але відомостей, що позивач зверталась до виконавчої служби з примусовим виконання рішенням суду про поновлення на роботі – до суду не надано. 
Таким чином відповідач вважає, що в даному спорі були відсутні підстави для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення Дзержинського районного суду міста Харкова по справі № 638/1051/23.
Судом першої інстанції при розгляді справи ці факти не були дослідженні та не враховані.
       Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, розглянула справу за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду. 
Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному у ст. 2 цього Кодексу. 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції в цілому відповідає.
Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції навів наступні мотиви свого рішення.
Відповідачем не доведено причини несвоєчасного виконання рішення суду про поновлення на роботі позивача та допуску її до виконання посадових обов`язків фактично з 20.12.2023 року.
Таким чином, за період з 09.06.2023 року по 19.12.2023 року позивач фактично перебувала у вимушеному прогулі.
Суд відхилив доводи позову стосовно застосування ч.2 ст.233 КЗпП України, в редакції, яка була чинною до 19 липня 2022 року, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, оскільки спірні правовідносини виникли після того, яка вказана норма припинила свою чинність.
Суд вказав, що згідно з ч.1 ст.233 КЗпП України (із змінами, внесеними Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, який набрав чинності 19 липня 2022 року), працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Водночас, на підставі п.1 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.233 КЗпП, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 12 березня 2020 року на всій території України установлено карантин, який неодноразово продовжувався, і був відмінений постановою КМУ від 27 червня 2023 року № 651 Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 24.00 год. 30 червня 2023 року.
Так, позивач знала про ухвалення рішення про поновлення її на роботі, даний факт учасниками судового розгляду не заперечується. Крім того, представник позивача у судовому засіданні надала пояснення, що позивач була готова вийти на роботу, але в телефонному режимі їй повідомили про відсутність наказу про поновлення на роботі. Відомостей, що позивач зверталась до виконавчої служби з примусовим виконання рішенням суду про поновлення на роботі суду не надано. Тобто, позивач достеменно знаючи, що рішенням суду від 08.06.2024 року її поновлено на роботі, яке допущено до негайного виконання, достеменно знала про порушення її прав, починаючи з 09.06.2023 та до її фактичного поновлення на роботі - 20.12.2023.
У зв`язку з наведеними обставинами, суд частково погодився з доводами про пропуск позивачем тримісячного строку для звернення із позовною заявою, визначеного ст.233 КЗпП України.
Статтею 234 КЗПП України визначено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.
Всупереч зазначеному, позивачкою не обґрунтовано поважності причин пропуску подання позовної заяви до суду.
Суд також відхилив покликання представника позивачки на постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року по справі №755/12623/19, в якій зазначено, що звернення з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не обмежується строками, та вказав, що вказана постанова ухвалена в період дії попередньої редакції ч.2 ст.233 КЗпП України, яка була чинною до 19 липня 2022 року, та в якій дійсно було зазначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Проте при зверненні до суду з позовної заявою частина 2 статті 233 КЗпП України діє вже в іншій редакції, яка передбачає застосування тримісячного обмеження для звернення до суду з таким позовом.
Таким чином, враховуючи прикінцеві положення КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), тримісячні строки, визначені ст.233 КЗпП, продовжуються на строк дії такого карантину, який діяв на дату подання позовної заяви 18.03.2024 року. З наведених підстав суд виснував, що до стягнення підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 листопада 2023 року по 19 грудня 2023 року.
Колегія суддів в цілому погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.
Судом відповідно до наявних у справі доказів встановлені наступні обставини справи.
Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 08.06.2023 року по справі №638/1051/23 визнано незаконним та скасувано наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №5 від 05 січня 2023 року про звільнення ОСОБА_1 лікаря невропатолога неврологічного відділення (з палатами для лікування хворих з гострими порушеннями мозкового кровообігу та стаціонарних хворих) відповідно до пункту 4 статті 40 Кодексу законів про працю України, за прогул (в тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин; поновлено ОСОБА_1 на посаді лікаря невропатолога неврологічного відділення (з палатами для лікування хворих з гострими порушеннями мозкового кровообігу та стаціонарних хворих) клініки неврологічних хвороб, психіатрії та наркології, військової частини НОМЕР_1 ; стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 січня 2023 року по 08 червня 2023 року (по день винесення судового рішення у цій справі); допущено негайне виконання рішення в частині про поновлення на роботі та в частині присудження середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць (з урахуванням необхідності сплати обов`язкових податків та зборів).
Додатковим рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 29.09.2023 року доповнено абзац четвертий резолютивної частини рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 08 червня 2023 року точною грошовою сумою, присудженою до стягнення в цій частині; стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 січня 2023 року по 08 червня 2023 року (по день винесення судового рішення у цій справі) в сумі 119490 грн. 80 коп.
Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №410 від 20.12.2023 року позивача поновлено на посаді з 05.01.2023 року, та допущено до фактичного виконання посади з 20.12.2023 року, з посадовим окладом по дванадцятому тарифному розряду 6133 грн на місяць, підвищенням посадового окладу на 15%. Наказано виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 119490 грн 80 коп.
21.12.2023 року згідно наказу №411 позивачку було остаточно звільнено 21.12.2023 року на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України.
У статті ст. 235 КЗпП України, в редакції, яка була чинною на день виникнення спірних правовідносин, визначено наступний порядок поновлення на роботі.
У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
У разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Натомість у статті 236 КЗпП України вказано, що у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Крім того, відповідно до ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.
У частині першій статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, який набрав чинності 19 липня 2022 року та була чинною під час спірних правовідносин, визначено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті для домашніх працівників, які у даній справі відсутні.
У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.
Отже, за змістом вказаних норм КЗпП України на позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235) дійсно поширюється визначений ч. 1 ст. 233 КЗпП України тримісячний строк позовної давності. При цьому суд першої інстанції обґрунтовано покликався на те, що під час карантину вказаний строк зупинив свій перебіг, а тому повністю не сплив на день звернення до суду, а тому стягненню підлягає лише частина заявленої суми. Наведений судом розрахунок відповідачем не спростований та відповідає нормам матеріального права, на які суд першої інстанції правильно покликався у своїх висновках.
Враховуючи прикінцеві положення КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 233 КЗпП, дійсно продовжуються на строк дії такого карантину, на дату подання позовної заяви 18.03.2024 року не спливли, а тому суд прийшов до правильного висновку, що до стягнення підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 листопада 2023 року по 19 грудня 2023 року.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі – Порядок №100).
Пунктом 2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.
Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Згідно повідомлення командира військової частини НОМЕР_1 позивач з січня 2022 року отримувала середній заробіток у розмірі 1086,28 грн на день.
За період з 23 листопада 2023 року по 19 грудня 2023 року було 19 робочих днів, а відтак сума, яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача становить 20639 грн 32 коп.
Суд безспірно встановив, що позивачка знала про ухвалення рішення суду про поновлення її на роботі, з 09.06.2023, даний факт учасниками судового розгляду не заперечується. Разом з тим відповідач не спростував аргументи позивачки про те, що вона була готова вийти на роботу, але відповідач вчасно не видав наказ про поновлення на роботі, такого документу до суду не було надано. Той факт, що позивачка не зверталась до виконавчої служби з примусовим виконання рішенням суду про поновлення на роботі не спростовує визначений у вказаній вище нормі ст. 235 КЗпП України обов`язок працедавця вчасно видати наказ про поновлення позивачки на роботі. Такий обов`язок ґрунтується на нормі ст. 235 КЗпП України про те, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідач не заперечував, що він вчасно дізнався про рішення суду поновлення позивачки на роботі та не довів наявність поважних причин, які істотно зашкодили йому негайно виконати рішення суду.
Суд першої інстанції у цьому питанні відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України обґрунтовано покликався на наступні правові висновки, які були висловлені з цього приводу касаційним судом у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15, у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 243/2748/16-ц.

Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися. […]
Враховуючи лексичне значення (тлумачення) поняття «затримка» як «зволікання», затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. У разі невиконання цього обов`язку добровільно рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 711/8446/16-ц (провадження № 14-37цс19) вказано, що: «стаття 236 КЗпП передбачає, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі за змістом статті 236 КЗпП слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення (висновок Верховного Суду України у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15)». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року у справі № 461/7423/21 (провадження № 61-872св23) зазначено, що: «належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків (аналогічний висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 501/4019/21-ц, провадження № 61-9103св22).
Такого наказу про своєчасне негайне поновлення позивачки на роботі відповідачем до суду не надано. 
З наведених підстав колегія суддів відхиляє доводи скарги, які не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростували, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що
       Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу Військово-медичного клінічного центру Північного регіону ВЧ А-3306 залишити без задоволення.
       Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 червня 2024 року - залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складений 19 листопада 2024 року.

Головуючий                                                         В.Б. Яцина

Судді колегії                                                 Ю.М. Мальований

       Н.П. Пилипчук