ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

29 жовтня 2024 року 	м. Дніпро	справа № 160/5405/24	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Юрко І.В., суддів:  Білак С.В., Чабаненко С.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 липня 2024 року в адміністративній справі №160/5405/24 (головуючий суддя першої інстанції Сидоренко Д.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

     В С Т А Н О В И В :
Позивач 23.02.2024 року (згідно штампу на поштовому конверті) звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Тернопільській області від 03.01.2024 року №050130001671 про відмову  їй  у призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2;
- зобов’язати ГУ ПФУ в Дніпропетровській області повторно розглянути її заяву про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 від 01.01.2024  року відповідно до п.б ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02.03.2015 року №213 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», з урахуванням рішення КСУ №1-р/2020 від 23.01.2020  року та призначити пенсію на пільгових умовах з 01.01.2024 року.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 липня 2024  року позовні вимоги задоволено частково. 
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про відмову у призначенні пенсії від 03.01.2024 року №05013001671 ОСОБА_1 .
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити ОСОБА_1 пільгову пенсію за віком за Списком №2 з 01.01.2024 року, відповідно до пункту «б» частини 1 статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02.03.2015 року №213 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 р.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач – ГУ ПФУ в Тернопільській області подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про  відмову в задоволенні позовних вимог. Апелянт зазначає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Вказує, що позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах у зв`язку з недосягненням необхідного пенсійного віку на дату звернення. Приймаючи рішення про відмову в призначенні пенсії, відповідач керувався положеннями Закону №1058, які є чинними та регулюють спірні правовідносини. Посилання позивача на рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020  року №1-р/2020 скаржник вважає необґрунтованими.
Позивач та інший відповідач відзиви на апеляційну скаргу не подали, що не перешкоджає розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, встановила наступне.
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України (а.с.14-15).
01.01.2024 року позивач звернулась до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2.
Вказану заяву розглянуто за принципом екстериторіальності ГУ ПФУ в Тернопільській області, рішенням  якого від 03.01.2024 року №050130001671  позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах (а.с.25).
Вказане рішення мотивоване тим, що страховий стаж позивача становить 31 рік 11 місяців 12 днів,  пільговий стаж за списком №2 складає 10 років 05 місяців  01 день. На дату звернення позивач не досягла встановленого законодавством пенсійного віку 55 років, а тому право на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відсутнє.
Не погодившись із рішенням пенсійного органу про відмову в призначенні пенсії,  позивач оскаржила таке рішення до суду.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.
Згідно із частиною 3 статті 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
21 квітня 2021 року Верховним Судом розглянуто зразкову справу №360/3611/20 та прийнято відповідне рішення, що набрало законної сили 3 листопада 2021 року після перегляду в апеляційному порядку Великою Палатою Верховного Суду, якою змінено мотивувальну частину рішення.
У зазначеному рішенні Верховного Суду визначено ознаки типової справи, а саме: 
1) позивач - особа, яка:
звернулась до Пенсійного фонду за призначенням пенсії після 23.01.2020 року з підстав, визначених статтею 13 Закону України від 05.11.1991 року №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення»;
на момент звернення досягла: чоловіки - 55 років, жінки - 50 років;
набула стаж роботи, визначений статтею 13 Закону України від 05.11.1991 року №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення»;
2) відповідачем - орган Пенсійного фонду України, уповноважений на вирішення питання про призначення пенсії.
Суд апеляційної інстанції вважає, що передана на розгляд колегії суддів справа підпадає під ознаки типової справи, визначені у рішенні Верховного Суду.
За таких обставин суд апеляційної інстанції при вирішенні даної справи застосовує правові висновки Великої Палати, викладені у зразковій справі №360/3611/20, рішення в якій набрало законної сили та які полягають у такому. 
03 жовтня 2017 року Верховною Радою України ухвалено Закон №2148-VIII, що доповнив Закон №1058-ІV розділом XIV-І, який містить пункт 2 частини другої статті 114 такого змісту:
«На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за  списком №2  виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах».
           За приписами  статті 12 Закону №1788-XII  право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення                  55 років і при стажі роботи не менше 20 років.
Натомість згідно з пунктом «б»  статті 13 Закону №1788-XII  в редакції, чинній до внесення змін  Законом №213-VІІІ, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, працівники,  зайняті повний робочий день на  інших  роботах із  шкідливими  і  важкими  умовами  праці,  -  за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників,  затверджуваним  Кабінетом Міністрів України, і за результатами  атестації  робочих  місць: 
           чоловіки - після досягнення 55 років і при  стажі  роботи  не  менше 25 років, з них не менше 12 років 6  місяців  на  зазначених  роботах; 
            жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше  20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах. 
 Законом №213-VІІІ, який набрав чинності з 01 квітня 2015 року, збільшено раніше передбачений пунктом «б»  статті 13 Закону №1788-ХІІ  вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 50 років до 55 років.
Відповідно до пункту 1 резолютивної частини Рішення № 1-р/2020 визнані такими, що не відповідають  Конституції України  (є неконституційними), стаття  13, частина друга статті  14, пункти «б» - «г» статті  54 Закону №1788-XII  зі змінами, внесеними  Законом №213-VIII  (пункт 1 рішення).
Згідно з пунктом 3 резолютивної частини зазначеного  Рішення  застосуванню підлягають стаття  13, частина друга статті  14, пункти «б» - «г» статті  54 Закону №1788-XII  в редакції до внесення змін  Законом №213-VIII  для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: працівники,  зайняті повний робочий день на  інших  роботах із  шкідливими  і  важкими  умовами  праці,  -  за  списком  №2 виробництв, робіт, професій, посад  і  показників,  затверджуваним  Кабінетом Міністрів України, і за результатами  атестації  робочих  місць:  чоловіки - після досягнення 55 років і при  стажі  роботи  не  менше 25 років, з них не менше 12 років 6  місяців  на  зазначених  роботах;  жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше  20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах. 
Таким чином, Рішенням №1-р/2020 Конституційний Суд України визнав неконституційними окремі положення  Закону №1788-ХІІ, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (пункт 2 резолютивної частини Рішення). Одночасно КСУ встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін  Законом  №213-VIII.
У зв`язку з цим на час виникнення спірних правовідносин  Закон №1788-ХІІ  з урахуванням Рішення №1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, для жінок після досягнення 50 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в  рішенні  КСУ).
Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами  Закону №1788-ХІІ  з урахуванням Рішення №1-р/2020 з одного боку, та  Законом    №1058-ІV з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 50 років, тоді як другий - у 55 років.
Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, вони явно суперечать один одному.  У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду при перегляді зразкової справи дійшла висновку, що таке регулювання порушує вимогу «якості  закону», передбачену  Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод  від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»).
При цьому, Велика Палата Верховного Суду також послалась на правовий висновок, сформульований нею раніше у постанові від 19 лютого 2020 року у справі    №520/15025/16-а (провадження №11-1207апп19, пункт 56), згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Отже, з огляду на висновки Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі №360/3611/20, у цій справі застосуванню підлягають саме норми  Закону №1788-ХІІ  з урахуванням Рішення №1-р/2020, а не  Закону №1058-ІV, а тому жінки мають право на призначення пільгової пенсії за Списком №2 після досягнення 50 років.
У зв`язку з викладеним вище, колегія суддів вважає, що рішення Головного управління ПФУ в Тернопільській області №050130001671 від 03.01.2024 року про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 , яка на час звернення із заявою про призначення пенсії досягла 50 років (за наявності у неї страхового стажу 31 рік та пільгового стажу за  Списком №2 - 10 років), на пільгових умовах за віком з посиланням на недосягнення нею пенсійного віку, визначеного статтею 114 Закону №1058-ІV, є протиправним, як правильного і зазначив суд першої інстанції.
Судом першої інстанції встановлено право позивача при досягненні 50-річного віку на призначення пенсії на пільгових умовах за Списком №2 при наявності вже обрахованих  пенсійним органом страхового та пільгового стажу за Списком №2, які відповідно складають 31 рік 11 місяців 12 днів та 10 років 05 місяців 01 день відповідно (тобто не менше передбачених Законом №1058 25 років страхового стажу, з них не менше 10 років на роботах за Списком №2), а тому висновок суду першої інстанції про зобов`язання Головного управління ПФУ в Тернопільській області (як суб`єкт владних повноважень, який прийняв протиправне рішення, чим порушив права позивача) призначити ОСОБА_1 з 01.01.2024 року пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до п. «б» ст.13 Закону №1788-ХII  є правомірним, з чим погоджується колегія суддів.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, зазначені вимоги в апеляційній скарзі є не обґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Приписи статті 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують.
Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 12, 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 липня 2024 року в адміністративній справі №160/5405/24 залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 липня 2024 року в адміністративній справі №160/5405/24 залишити без змін.
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена  в  касаційному  порядку, крім  випадків,  передбачених  пунктом 2 частини 5 статті  328  КАС  України.    

Головуючий - суддя                                                                      І.В. Юрко 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      С.В. Чабаненко