Дата документу 22.10.2024 Справа № 336/5241/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №336/5241/24 Головуючий у першій інстанції: Савеленко О.А.
Провадження № 22-ц/807/2064/24

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
22 жовтня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Полякова О.З.,
Трофимової Д.А.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в особі представника Мартинишина Павла Володимировича на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2024 року про повернення позовної заяви у справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізької міської ради, третя особа: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Коваленко Вікторія Вікторівна про встановлення додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини, -

В С Т А Н О В И ЛА:
Позивач ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Мартинишина П.В. звернувся до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя із позовною заявою до Запорізької міської ради, третя особа Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Коваленко вікторія Вікторівна про встановлення додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини.
Ухвалою судді від 04.09.2024 року позовну заяву було залишено без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків , а саме для надання інформації про інших спадкоємців, у тому числі і за законом, та інформації стосовно заведення спадкових справ.
16.09.2024 від представника позивача - адвоката Мартинишина П.В. до суду через підсистему «Електронний суд» надійшла заява про усунення недоліків.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя 18 вересня 2024 року позовну заяву повернуто позивачу.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника Мартинишина П.В. подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та направити справу для подальшого розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачем надано вичерпну інформацію щодо недоліків позовної заяви, тим самим усунуто недоліки зазначені в ухвалі про залишення позовної зави без руху.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
За положенням ч.2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в п. 6 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з частиною тринадцятою статті 7ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
В силу вимог ст.367ч.1ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 

Судом встановлено, що ухвалою судді від 04.09.2024 року позовну заяву було залишено без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків , а саме для надання інформації про інших спадкоємців, у тому числі і за законом, та інформації стосовно заведення спадкових справ.
16.09.2024 від представника позивача - адвоката Мартинишина П.В. до суду через підсистему «Електронний суд» надійшла заява про усунення недоліків.
У заяві про усунення недоліків зазначено, що ОСОБА_3 перебував у шлюбі з ОСОБА_4 .. Від шлюбу народилось двоє дітей: ОСОБА_1 та ОСОБА_5 ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Мати ОСОБА_4 не встигла прийняти спадщину. Позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті батьків. 
Як свідчить інформація приватного нотаріуса Коваленка В.В. спадкові справи після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не заводились.
Постановляючи ухвалу про визнання неподаною та повернення позовної заяви суд першої інстанції виходив з того, що заявником не усунуто недоліки зазначені в ухвалі судді від 04.09.2024 року.
Колегія суддів не погоджується з зазначеним рішенням суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Згідно з п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Як вбачається з заяви про усунення недоліків та доданих до неї матеріалів, заявником зазначено, як коло спадкоємців, так і інформацію щодо заведення спадкових справи після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 81-85).
Зазначене спростовує висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваній ухвалі.
У відповідності до правової позиції, висловленої в Постанові Верховного Суду від 29.09.2022 року у справі №500/1912/22, згідно якої при застосуванні процесуальних норм слід уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зазначений підхід неодноразово був застосований Верховним Судом, зокрема у постановах від 21 травня 2021 року у справі № 1.380.2019.006107, від 22 липня 2021 року у справі № 340/141/21, від 16 вересня 2021 року у справі № 240/10995/20 та від 12 вересня 2022 року у справі №120/16601/21-а.
Конституційний Суд України у Рішенні № 9-зп від 25 грудня 1997 року зазначив, що частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, які відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене. Таким чином, положення частини першої статті 55 Конституції України закріплює одну з найважливіших гарантій здійснення як конституційних, так й інших прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 6-зп від 25 листопада 1997 року Головним обов`язком держави, згідно зі статтею 3 Конституції України, є утвердження і забезпечення прав і свобод людини. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (стаття 8 Конституції України).
Так, у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom, заява №4451/70, пункти 28-36) Європейським судом з прав людини було визначено, що право на доступ до суду є одним з аспектів права на суд згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. У цій справі Суд визнав право на доступ до суду як невід`ємний аспект гарантій, закріплених у статті 6, пославшись на принципи верховенства права та недопущення свавілля, покладені в основу більшості положень Конвенції. Разом з тим, право на доступ до суду повинно бути "практичним та ефективним", а не "теоретичним чи ілюзорним" (рішення у справі "Беллє проти Франції" (Bellet v. France), заява № 13343/87, пункт 36). Це міркування набуває особливої актуальності у контексті гарантій, передбачених статтею 6, з огляду на почесне місце, яке в демократичному суспільстві посідає право на справедливий суд (рішення у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany ), [ВП] заява № 42527/98, пункт 45 та рішення у справі "Парафія греко-католицької церкви в м. Лупені та інші проти Румунії", (Lupeni Greek Catholic Parish and others v. Romania), [ВП] заява № 76943/11, пункти 84, 86).
При цьому колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на Доповідь Венеціанської комісії № 512/2009 «Про верховенство права» (Venice Commission: the Rule of Law; прийнята на 86-му пленарному засіданні 25-26 березня 2011 року (далі - Доповідь Венеціанської комісії).
В пункті 37 Доповіді Венеціанської комісії вказано, що верховенство права включає в себе вісім «інгредієнтів: (1) доступність закону (в тому значенні, що закон має бути зрозумілим, чітким та передбачуваним); (2) питання юридичних прав мають бути вирішені нормами права, а не на основі дискреції; (3) рівність перед законом; (4) влада має здійснюватися у правомірний, справедливий та розумний спосіб; (5) права людини мають бути захищені; (6) мають бути забезпечені засоби для розв`язання спорів без надмірних матеріальних витрат чи надмірної тривалості; (7) суд має бути справедливим; (8) дотримання державою як її міжнародноправових обов`язків, так і тих, що обумовлені національним правом.
Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції зроблено передчасний висновок, щодо визнання неподаною та повернення позовної заяви.
Отже, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в ухвалі від 18 вересня 2024 року та є підставами її скасування і направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст.ст.374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника Мартинишина Павла Володимировича задовольнити.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2024 року у цій справі скасувати, направити справу для подальшого розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 22 жовтня 2024 року.

Головуючий

Судді: