Дата документу 03.12.2024 Справа № 334/2618/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 334/2618/24
Провадження №22-ц/807/2017/24
Головуючий в 1-й інстанції – Добрєв М.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2024 року                                                         місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.	
суддів:	Гончар М.С., Кочеткової І.В., 	
секретар	Волчанова І.М.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Укрсиббанк» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 серпня 2024 року, ухвалене у м. Запоріжжі (з урахуванням ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2024 року у цій справі про виправлення описки) у справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Рабушко В.С. до Акціонерного товариства «Укрсиббанк» про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Укрсиббанк» про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову зазначив, що 29.10.2021 р. між ним та Акціонерним товариством «Укрсиббанк» укладено кредитний договір № 98274672000. Відповідно до укладеного договору, позивачу було надано кредит у сумі 64 000,00 грн. Додатком № 1 до Договору встановлена щомісячна комісія за управління кредитом у розмірі 3.5 % від суми кредиту (включається до суми ануїтетного платежу). При чому порядок спати та умови нарахування комісії додатком не визначені. Відповідно до паспорту споживчого кредиту, що є невід`ємною частиною Договору Клієнт отримав кредит на споживчі цілі у розмірі 64000,00 грн. строком на 60 місяців (строк дії договору закінчується 29.10.2026 р.). Позивач добросовісно виконував умови вказаного договору. У зв`язку із тим, що за умовами кредитного договору Позивачу була нарахована заборгованість у вигляді комісії за управління кредитом у розмірі 29756,00 грн., яку він не визнав як правомірну, але у зв`язку із тим, що знаходився у зоні бойових дій і задля запобігання загрози блокування своїх особистих рахунків за вимогою відповідача, з подальшою неможливістю їх користуванням, він вимушений був її сплатити достроково, чим фактично здійснив переплату за вказаним кредитом у вищевказаній сумі і яку просив стягнути з відповідача в судовому порядку. 

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 серпня 2024 року (з урахуванням ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2024 року у цій справі про виправлення описки), позов ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Рабушко В.С. до Акціонерного товариства «Укрсиббанк» про стягнення заборгованості задоволено частково.
Визнано недійсним пункт 3.11 договору № 98274672000 про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку від 29.10.2021 р., укладеного між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Укрсиббанк», та визнано недійсним додаток № 1 до цього договору в частині встановлення щомісячних комісій за управління кредитом.
Стягнуто з Акціонерного товариства "Укрсиббанк" (04070, м. Київ, вул. Андріївська, 2/12, код ЄДРПОУ 09807750) на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , сплачену комісію за управління кредитом у розмірі 29 756 (двадцять дев`ять тисяч сімсот п`ятдесят шість) гривень 00 коп.
Стягнуто з Акціонерного товариства "Укрсиббанк" (04070, м. Київ, вул. Андріївська, 2/12, код ЄДРПОУ 09807750) на користь держави судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.
В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство «Укрсиббанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені вимог позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що наведені у рішенні норми Закону України «Про захист прав споживачів» не підлягають застосуванню для регулювання спірних правовідносин у зв`язку із прийняттям 15.11.2016 р. Закону України «Про споживче кредитування», внаслідок чого, було змінено редакцію ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» діють в частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». 

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Рабушко В.С. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав. 

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Судом першої інстанції встановлено, що 29.10.2021 року між позивачем та відповідачем укладений договір про надання споживчого кредиту №98274672000, згідно якого банк надав кредит в розмірі 60 400,00 грн., із строком повернення до 29.10.2026 року.

Позивач повністю виконав умови договору, що підтверджується довідкою відповідача № 62-4-30/34-99 від 30.11.2023 р.

Кредитний договір № 98274672000 від 29.10.2021 р. укладено між ОСОБА_1 і Банком в письмовій формі, підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов цього договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним та відповідало їхній внутрішній волі.

Із довідки № 62-4-30/34-99 від 30.11.2023р., виданої АТ "УкрСиббанк" про стан кредитної заборгованості ОСОБА_1 , видно, що за цим кредитним договором №98274672000 від 29.10.2021 року, позичальником на виконання умов даного договору на користь Банку фактично було сплачено: суму основного боргу в розмірі 60 400,00 грн., комісію в розмірі 29 756,00 грн.

У додатку № 1 до вказаного кредитного договору передбачено сплату Позичальником щомісячної комісії за управління кредитом у розмірі 3,5 % від суми кредиту (включається до суми ануїтетного платежу). Тобто у договорі та додатку № 1 до договору визначено обов`язок сплати щомісячної комісії за управління кредитом, при цьому відсутні будь-які відомості з яких саме підстав та виходячи з яких умов було проведено нарахування зазначеної суми комісії. Вказана сума по своїй суті є платою за обслуговування кредитної заборгованості, що не ґрунтується на положеннях Закону України "Про захист прав споживачів".

Задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції виходив з того, що п. 3.11 кредитного договору та додаток № 1 до нього в частині сплати щомісячної комісії за управління кредитом є незаконним у силу ч. 5 ст. 11, ч. ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" та є несправедливою умовою цього кредитного договору в частині встановлення щомісячної комісії за фактичне управління кредитом, тому вони підлягають визнанню недійними з моменту укладення сторонами 29.10.2021 р. Договору № 98274672000 про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку. Недійсність даних умов договору встановлена законом, тому такі умови є у розумінні статті 215 ЦК України нікчемними і не потребують окремого визнання їх недійсними в судовому порядку. Разом з тим, оскільки позов заявлено, то вказані умови договору (щодо комісій) визнаються судом недійсними в судовому порядку, що не є порушенням вимог ст.215 ЦПК України і відповідає змісту даної норми закону. Визнаючи дану умову договору (п.3.11) недійсною, суд не вбачав підстав для визнання недійсним договору в цілому. Принаймні таких вимог позивач не заявив, і відповідач з цього приводу не подав зустрічного позову. Крім того, відсутні підстави вважати, що договір не був би укладений без включення вказаної умови до договору. Позивач ОСОБА_1 на виконання п. 3.11 кредитного договору № 98274672000 від 29.10.2021 р. та додатку № 1 до цього договору сплатив на користь АТ "УкрСиббанк" комісію в загальному розмірі 29 756,00 грн., цю суму коштів Банк зобов`язаний повернути Позичальникові відповідно до вимог ч. 1 ст. 216 ЦК України, оскільки вказана сума коштів отримана Банком за визнаними судом недійсними умовами кредитного договору.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується частково, виходячи з наступного. 

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

29.10.2021 року між позивачем та відповідачем укладений договір про надання споживчого кредиту №98274672000, згідно якого банк надав кредит в розмірі 60 400,00 грн., із строком повернення до 29.10.2026 року.

Відповідно до п.3.11 вказаного Договору, позичальник сплачує Банку комісії відповідно до умов цього договору та додатку №1 до Договору, який є його невід`ємною частиною.

Відповідно до Додатку №1 до Договору №98274672000 від 29.10.2021 року встановлено щомісячну комісію за управління кредитом у розмірі 3,5% від суми кредиту; комісію за управління кредитом при здійсненні переплати за ініціативою позичальника; комісію за надання послуг по управлінню кредитом при використанні кредиту при прострочені сплати чергового платежу.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У рішенні від 03жовтня 1997 року №4-зп Конституційний Суд України роз`яснив порядок набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами. Зокрема зазначається, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило «Lex posterior derogat priori» - «Наступний закон скасовує попередній».

Таким чином, єдиний орган конституційної юрисдикції фактично передбачив порядок подолання правових колізій шляхом застосування принципу, відповідно до якого новий закон скасовує положення закону, прийнятого раніше, якщо обидва ці закони регулюють аналогічні види правовідносин та містять суперечливі між собою положення.

Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно із пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: "Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування»".

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно із частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року №49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування»(10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19 (провадження № 61-7416св20) та від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21).

Щодо наслідків включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації, що за законом повинна надаватися безоплатно, має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності на момент виникнення спірних правовідносин та в цій частині відміняє дію попереднього нормативно-правового акта, тобто застосуванню підлягає Закон України «Про споживче кредитування».

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до довідки № 62-4-30/34-99 від 30 листопада 2023 року наданої Банком, позивачем на виконання вимог договору сплачено розмір комісії 29756,00 грн. Такий розмір комісії не передбачений паспортом споживчого кредиту, не міститься у графіку погашення заборгованості, тобто детальний розпис такої складової кредитного договору відсутній. Банк не зазначив та не надав переліку послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, в межах сплати комісії у вказаній сумі, а тому пункт 3.11 договору № 98274672000 про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку від 29.10.2021 р. та додатку № 1 до цього договору в частині встановлення щомісячних комісій з управління кредитом у розмірі переплаченої комісії 29756,00 грн. є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Споживачем підписано договір, як слабкою стороною правовідносин, без детального розпису послуг наданих банком. Додаток № 1 до договору між сторонами містить лише перелік видів комісії, яку повинен сплатити споживач, при цьому неможливо встановити, які конкретно дії здійснює банк, які складові цих дій які фактично повинен оплатити божник як комісію. При цьому споживач отримав за договором як тіло кредиту 64 000 грн, а сплатив комісії, без врахування відсотків, 29756 грн.

Колегія суддів вважає, що оскільки відсутній в договорі детальний розпис конкретних, та саме затратних для нього, дій банку за які він обрахував комісію, яка при цьому склала майже половину наданого кредиту, то такі умови договору є несправедливими, оскільки вони суперечать принципу добросовісності, та створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позивача (ч. 1, ч. 2 ст. 18 Законі України «Про захист прав споживачів»).

За ч. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» перелік несправедливих умов у договорах не є вичерпним.

Відповідно до ч. 5 ст. ст. 18 Законі України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. 

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
За правилами вказаної статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

З огляду на встановлені у справі обставини, щодо недійсності пункту 3.11 договору № 98274672000 про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку від 29.10.2021 р. та додатку № 1 до цього договору в частині встановлення щомісячних комісій з управління кредитом, суд першої інстанції у порядку застосування наслідків недійсності правочину обґрунтовано дійшов висновку з приводу необхідності стягнення сплаченої суми комісії у розмірі 29756,00 грн. 

При цьому не є виходом за межі позовних вимог, про що зазначено в апеляційній скарзі, визнання вказаних умов договору недійсними, оскільки в позові позивач визначав їх як нікчемні.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом викладення мотивів задоволення позову в редакції цієї постанови.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:
       
Апеляційну скаргу скаргою Акціонерного товариства «Укрсиббанк» задовольнити частково. 

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 серпня 2024 року (з урахуванням ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2024 року у цій справі про виправлення описки) змінити в частині викладення мотивів задоволення позову в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 05 грудня 2024 року.

Головуючий, суддя-доповідач                                                С. В. Кухар

судді:                                                                                М.С. Гончар

І. В. Кочеткова