П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
18 грудня 2024 року                                                                                             м. Київ
         
Справа № 371/1361/22
Провадження: № 22-ц/824/5158/2024
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Нежури В. А., Мережко М. В.
 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Терновенко Олени Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 
на рішення Миронівського районного суду Київської області від 26 червня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Поліщука А.С.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину,
 
у с т а н о в и в:
 
У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Миронівського районного суду Київської області від 13 липня 2022 року з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, і до досягнення дитиною повноліття.
Разом із цим позивач вважає, що відповідач також повинен сплатити їй 1/2 частину її додаткових витрат, які включають в себе понесені витрати на відпочинок у період із 30 травня 2021 року по 06 червня 2021 року у Єгипті, вартістю 37 300 грн, харчування, вартість якого становила 4327 грн, 38 коп, лікування та оплату медичних обстежень, вартість яких становила 11 171 грн 10 коп, заняття з лікувальної фізкультури з тренером, вартість якої становила 10 200 грн, додаткових уроків математики, вартість яких становила 7537 грн 68 коп;додаткових уроків англійської мови, вартість яких становила 2 700 грн; на придбання мобільного телефону та комплектуючих до нього, вартість яких становила 5 021 грн;орендної плати, вартість якої становила 15 156 грн;придбання одягу та білизни для заняття танцями і спортом, канцелярських товарів, ремонт ноутбука, дитячої літератури, резинки для волосся та гігієнічних засобів, настільної лампи, вартість яких становила 12 814 грн 70 коп; сплати коштів на потреби класу, розмір яких становив 1872 грн 83 коп; страхування життя та здоров`я дитини, розмір якого становив 200 грн.
За викладених обставин, просила суд стягнути з  ОСОБА_4 на свою користь 51 986 грн додаткових витрат на утримання доньки.
Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 26 червня 2023 рокупозов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6 136 грн 41 коп додаткових витрат на утримання їх спільної доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Терновенко О. В. в інтересах ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що спільна донька сторін займається танцями, тхеквондо, спеціальними фізичними вправами за індивідуальною програмою з тренером. Окрім фізичного розвитку, позивачка піклується про розумовий розвиток, тому ОСОБА_5 відвідує додаткові заняття з математики та англійської мови, що зумовило виникнення спірних витрат.  
Зауважила, що позивач подав відзив на позовну заяву з порушенням визначеного строку, зазначені ним причини пропуску строку були формальними та не могли бути підставою для поновлення строку. В той же час, суд не вирішив питання щодо поновлення строку та прийняв відзив, надавши йому оцінку в оскаржуваному рішенні.
Вважала, що спірні витрати входять до додаткових витрат на дитину, а тому  половина із ним повинна бути відшкодована відповідачем.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 31 липня 2023 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Кравченко В. В. в інтересах ОСОБА_2 зазначив, що товари, на які позивачкою були здійснені витрати, не стосуються додаткових витрат на утримання дитини. Окрім того, позичка здійснює посилання на роздруківки замовлень та «скріншоти» з мережі Інтернет, які не являються розрахунковими документами та не мають доказового значення. Щодо витрат, понесених на репетиторські послуги, зауважив, що надані чеки на здійснення грошових переказів на рахунки фізичних осіб є недопустимими доказами, оскільки відомостей про те, що зазначені особи мають право надавати освітні послуги, а також, що кошти були сплачені саме за навчання спільної доньки сторін відсутні. 
Відмітив, що аліменти на утримання доньки відповідачем сплачуються в повному обсязі, ОСОБА_2 перебуває у шлюбі із ОСОБА_6 та від вказаного шлюбу у нього є донька ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , також на утриманні відповідача перебуває батько пенсіонер та дружина інвалід 3 групи.  
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, сторони  мають спільну малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігів від 30 травня 2017 року (справа № 751/1764/17) з відповідача на користь позивача присуджено стягнення аліментів у розмірі 1 000 гривень, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 13 липня 2022 року (справа №371/369/22) з відповідача на користь позивача присуджено стягнення аліментів у розмірі частини з усіх видів заробітку відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення додаткових витрат на лікування, оплату медичних обстежень доньки в розмірі 5 585 грн та витрат на потреби класу в розмірі 936 грн, суд першої інстанції виходив з того, що такі витрати відносяться до додаткових та сприятимуть найкращим інтересам малолітньої доньки сторін. Відмовляючи в задоволенні іншої частини позовних вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що стягнення із відповідача визначених позивачем коштів поставить його на межу виживання, та унеможливить виконання ним свого обов`язку по утриманню іншої своєї малолітньої дитини. Заявлені ОСОБА_1 вимоги не обґрунтовані належними і допустимими доказами, а також частина витрат не є додатковими, а відноситься до поточних витрат, участь у яких повністю покривається аліментними платежами відповідача.
Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог  апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно ст.ст.180, 182 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Згідно із вимогами частини першої статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Відповідно до вимог частини другої статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.
Аналіз наведених норм закону вказує на те, що базові постійні потреби дитини покриваються за рахунок аліментів. Проте, в окремих випадках, за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку або хронічну хворобу, тощо.
Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов.
У постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 у справі № 6-1489цс17 зроблено висновок, що «СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону, брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Згідно із ч.1 ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. За ч.2 ст.185СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення».
Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.
Ураховуючи наведене, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі.
Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.
Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо).
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17, від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17 (провадження № 6-1489цс17) та у постановах Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі   № 643/11742/16-ц (провадження № 61-26879св18), 01 квітня 2019 року у справі № 233/3518/17, від 31 січня 2020 року у справі № 484/2230/17.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Колегія суддів зазначає, що висновок суду про те, що витрати здійснені позивачем на сплату коштів на потреби класу, розмір яких становив 1872 грн 83 коп та витрат на лікування та оплату медичних обстежень, вартість яких становила 11 171 грн 10 коп дійсно являються додатковим витратами, такими які виникли у зв`язку із особливими обставинами, націлені на найкращі інтереси дитини, а тому  підлягають розподілу між батьками. Позивачка, попри те, що оскаржувала рішення суду в повному обсязі, та відповідач вказаного висновку не спростовували. 
В той же час, підстави для задоволення позовних вимог в іншій частині відсутні з огляду на наступне.
Витрати, визначені позивачкою в якості орендної плати житла, вартість якої становила 15 156 грн не відносяться до додаткових витрат на дитину, оскільки саме на тому із батьків, з ким проживає дитина, лежить обов`язок надання житла, а тому такі витрати не підлягають розподілу між батьками. 
Частина із визначених позивачкою витрат, а саме додаткові витрати на харчування, вартість якого становила 4327 грн, 38 коп та на придбання одягу та білизни для заняття танцями і спортом, канцелярських товарів, ремонт ноутбука, дитячої літератури, резинки для волосся та гігієнічних засобів, настільної лампи, вартість яких становила 12 814 грн 70 коп, поглинаються аліментними виплатами того з батьків, хто не проживає з дитиною.
Верховний Суд в постанові від 31 січня 2020 року (справа № 484/2230/17) вказав, що придбання шкільного одягу, взуття та шкільного приладдя не належить до додаткових витрат, зумовлених особливими обставинами. 
Щодо понесених витрат, які включаються в себе відпочинок у період із 30 травня 2021 року по 06 червня 2021 року у Єгипті, вартість якого становила 37 300 грн, заняття з лікувальної фізкультури з тренером, вартість яких становила 10 200 грн;додаткових уроків математики, вартість яких становила 7537 грн 68 коп; додаткових уроків англійської мови, вартість яких становила 2 700 грн, на придбання мобільного телефону та комплектуючих до нього, вартість яких становила 5 021 грн, страхування життя та здоров`я дитини, розмір якого становив 200 грн, то вказані витрати імовірно викликані саме бажанням матері та не можуть розцінюватись як додаткові, тобто як такі, що викликані особливими обставинами у розумінні ст.185 СК України.
Апеляційний суд зауважує, що відповідно до ст. 49,53 Конституції України держава створює умови для ефективного і доступного для всіх громадян медичного обслуговування. У державних і комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається безоплатно; існуюча мережа таких закладів не може бути скорочена. Держава сприяє розвиткові лікувальних закладів усіх форм власності. Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах, розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам. В той же час, позивачкою не визначено, що саме зумовило здійснення витрат, які пов`язанні із навчанням та придбання полісу страхування здоров`я. Задля доведення необхідності витрат спрямованих задля забезпечення розвитку дитини суду мають бути надані докази її здібностей та досягнень.
Заявляючи вимоги про стягнення додаткових витрат на відпочинок та заняття з лікувальної фізкультури, які становлять значну частину від заявлених вимог, позивачка не надала доказів наявності у дитини тимчасового чи хронічного захворювання, яке б зумовлювало необхідність її оздоровлення на морському узбережжі та заняття фізкультурою з тренером. Тобто, позивачка не довела причинний зв`язок між станом здоров`я дівчинки і необхідністю здійснення вказаних витрат. Окрім того, ОСОБА_1 не надала доказів, що сплачені нею кошти в сумі 37 300 грнбули використані саме для оплати відпочинку її доньки, а не будь-кого іншого. 
Колегія суддів також зазначає, що правильним є посилання суду першої інстанції на той факт, що стягнення із відповідача коштів в сумі 46 401 грн поставить його на межу виживання, та унеможливить виконання ним свого обов`язку по утриманню іншої своєї малолітньої дитини, з огляду на встановлений судом його матеріальний стан. 
Верховного Суду у постанові від 25 вересня 2019 року справі (№757/16914/17) зауважив, що у випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.
Отже, матеріальне становища батька неодмінно враховується під час вирішення питання про стягнення додаткових витрат на дитину, а враховуючи, що такі витрати є додатковими та передбачають бажання батьків та самої дитини, відсутність можливості для їх здійснення тим із батьків, який не проживає з дитиною, може бути підставою для відмови в їх розподілі між батьками. 
Апеляційна скарга за своїм змістом є повторенням правової позиції, викладеної в позовній заяві, аргументи якої знайшли належну оцінку в рішенні суду першої інстанції. Доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга не містить.
При цьому, колегія суддів ураховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня  2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).
Колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Миронівського районного суду Київської області від 26 червня 2023 року підлягає залишенню без змін, а відтак апеляційна скарга адвоката Терновенко О.В. в інтересах ОСОБА_1 задоволенню не підлягає. 
 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу адвоката Терновенко Олени Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Миронівського районного суду Київської області від 26 червня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

 
Головуючий                                                                                                    Т. О. Невідома

 
Судді                                                                                                               М. В. Мережко 

 
                                                                                                                         В. А. Нежура