ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 644/1644/20  Номер провадження 22-ц/814/2003/24	Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н.Л.  Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 жовтня 2024 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.
суддів: Карпушина Г.Л., Одринської Т.В.
секретар: Кириченко В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Бреславець Марини Григорівни
на рішення Київського районного суду м. Полтави від 25 січня 2024 року, ухвалене суддею Яковенко Н.Л.
по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Департамент реєстрації Харківської міської ради, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, який в подальшому неодноразово уточнювала.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що їй на підставі договору купівлі-продажу від 22.02.2013 належить квартира, яка розташована в АДРЕСА_1 .
В даній квартирі зареєстрована ОСОБА_3 , її дочка ОСОБА_4 та син ОСОБА_2 . 
Позивач зазначала, що ОСОБА_3 є колишньою дружиною її сина ОСОБА_5 , а ОСОБА_4 їх спільною донькою.
12 червня 2019 року ОСОБА_3 без відома позивача зареєструвала у квартирі місце проживання її неповнолітнього сина від попереднього шлюбу ОСОБА_2 . 
Вказала, що відповідачі в квартирі не проживають понад 6 місяців, за комунальні послуги не сплачують, участі в утриманні квартири не приймають, тому їх реєстрація позбавляє позивача права користування та розпорядження своїм майном.
Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 25 січня 2024 року в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовлено.
Скасовано накладену ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 10.03.2020 заборону Управлінню реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради здійснювати реєстрацію місця проживання будь-яких осіб в квартирі АДРЕСА_2 , яка на праві власності належить ОСОБА_1 .
Рішення суду мотивоване тим, що позивач не надала належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що відповідачі відсутні у спірному житлі без поважних причин понад один рік та що вони чинять їй перешкоди у здійсненні права власності на квартиру.
Окрім того зазначено, що не може слугувати підставою для позбавлення відповідачів житла, твердження позивача про те, що вони не приймають участі в утриманні квартири, оскільки позивач у разі порушення її права на утримання квартири не позбавлена можливості звернення за захистом своїх прав шляхом отримання відповідного відшкодування.
Не погодившись із вказаним рішенням його в апеляційному порядку оскаржила представник ОСОБА_1 адвокат Бреславець Марина Григорівна, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування місцевим судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обгрунтована тим, що районний суд не прийняв до уваги факт того, що відповідачі не є членами сім`ї ОСОБА_1 та не пов`язані спільним побутом, участі в утриманні квартири не приймають, комунальні послуги не сплачували.
Відповідачі тривалий час, більше року, без поважних причин не проживають у спірній квартирі, з вимогами про вселення, усунення перешкод в користуванні житлом до позивача чи суду не зверталися, що свідчить про втрату фактичного інтересу до користування квартирою.
Доказів поважності причин відсутності у квартирі відповідачами не надано, з 2019 по 03.03.2020 не було жодного звернення від відповідачів до органів поліції, суду із заявами про перешкоджання користування квартирою, усунення перешкод у користуванні житлом.
Окрім того зазначено, що відповідачами відзив на позовну заяву не подавася, власні пояснення суду не надавали, що свідчить про незацікавленість у розгляді справи та відсутність належних та допустимих доказів щодо заперечень обставин викладених у позові.
Відзиву на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надходило.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення ухвалене у справі повною мірою відповідає вказаним вимогам.
Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 22.02.2013 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 6-9).
Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб в даній квартирі зареєстрували своє постійне місце проживання: ОСОБА_3 з 21.03.2013, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 05.02.2016, ОСОБА_2 з 12.06.2019 (т. 1, а.с. 11).
Встановлено, що відповідач ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з 07.10.2008 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 15.04.2019 в справі № 644/8642/18, яке вступило в законну силу (т. 1, а.с. 16-18).
Від даного шлюбу в них народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що реєстрація відповідачів, які не є членами її сім`ї, порушує її права на вільне користування та розпорядження квартирою. Вказала, що відповідачка ОСОБА_3 користувалася спірною квартирою з її згоди на час дії сервітуту, який на час звернення до суду з позовом припинився. Враховуючи факт того, що відповідачі у належній їй квартирі не проживають, комунальні послуги не сплачують, просила визнати їх такими, що втратили право користування спірною квартирою.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку про його безпідставність та необгрунтованість.
Колегія суддів погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.
Відповідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Конституцією України передбачено захист права власності та захист права на житло.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до частини першої та другої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Вказані положення кореспондуються у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, у якій закріплено право кожної фізичної або юридичної особи на мирне володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16) та в постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Водночас у статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються всупереч призначенню цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з частиною першою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Частиною першою статті 383 ЦК України  передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону (частина перша статті 405 ЦК України).
Як встановлено місцевим судом, відповідач ОСОБА_3 та її неповнолітня донька ОСОБА_4 , 2009 року народження, правомірно, зі згоди ОСОБА_6 зареєстрували своє постійне місце проживання в квартирі АДРЕСА_2 , як члени сім`ї сина позивача ОСОБА_5 .
Реєстрація місця проживання ОСОБА_2 , 2002 року народження, в спірній квартирі з 12.06.2019 відповідає положенням ст. 29 ЦК України.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина друга статті 405 ЦК України).
Дійсна сутність позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Даний висновок виклладено у постанові Верховного Суду від 10 червня 2024 року у справі № 757/45618/20-ц.
Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (частина перша статті 402 ЦК України).
Право користування чужим майном може бути визначено й щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
У статті 406 ЦК України внормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
У постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18 вказано, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може бути лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні.
Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність особи без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.
Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Аналогічна правова позиція зазначена у постановах Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 759/13182/19, від 25 вересня 2024 року у справі № 161/15630/22.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаютьсясторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша,третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України).
Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.
У постанові Верховного Суду від 14 червня 2022 року у справі № 161/20415/19 (провадження № 61-14025св21) зазначено, що «саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт вибуття відповідача (відповідачів) на постійне місце проживання в інше жиле приміщення відповідно до статті 107 ЖК України. При цьому, слід ураховувати, що доказуванню у цьому разі підлягають обставини, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання. На підтвердження вибуття особи до іншого постійного місця проживання суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення».
Суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що відповідачі на законних підставах набули права користування спірною квартирою.
Разом з тим, відповідач ОСОБА_3 , будучи мешканкою квартири АДРЕСА_2 , 09.10.2018 зверталася до Чергової частини Індустріального ВП ГУ НП в Харківській області щодо конфлікту, який влаштував ОСОБА_7 з приводу користування даною квартирою (т. 2, а.с. 132).
Також, 13.05.2020 ОСОБА_3 зверталася до Індустріального відділу поліції ГУ НП в Харківській області з заявою про конфлікт з власником квартири АДРЕСА_2 , та просила вжити заходи до ОСОБА_1 , яка перешкоджає користуватися квартирою (т.2, а.с.134).
Вищевказані обставини свідчать, що відповідач ОСОБА_3 не втрачала інтересу до житлового приміщення, а ОСОБА_1 чинила їй перешкоди у користуванні квартирою. 
Доказів того, що між власником квартири та відповідачами були будь-які домовленості щодо порядку та строків користування жилим приміщенням в квартирі  АДРЕСА_2  матеріали справи не містять.
Сам по собі факт розірвання шлюбу між відповідачем ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , який є сином власника житла, не може слугувати підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом.
Посилання ОСОБА_1 на те, що відповідачі не приймають участі в утриманні квартири, не може слугувати підставою для визнання їх такими, що втратили право на користування житловим примішенням. 
У постанові Верховного Суду від 04 вересня 2024 року у справі № 756/1384/20 вказано, що сама по собі відсутність плати за комунальні послуги не свідчить про втрату особою інтересу до житлового приміщення.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не підтвердила факт непроживання відповідачів у спірній квартирі понад 1 рік без поважних причин, тому відсутні правові підстави для визнання їх такими, що втратили право користування квартирою.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.
Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Бреславець Марини Григорівни залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Полтави від 25 січня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:                                                        О. Ю. Кузнєцова

Судді: Г. Л. Карпушин

Т. В. Одринська