ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                
 
10 жовтня 2024 року
м. Київ
 
справа № 243/25/23
провадження № 61-2768св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І.,                     Литвиненко І. В., 
 
учасники справи:
позивач -керівник Слов`янської окружної прокуратури Донецької області в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області, повноваження якої виконує Миколаївська міська військова адміністрація Краматорського району Донецької області,
відповідачі: Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні порядку письмового провадження касаційну скаргу заступника керівника Донецької обласної прокуратури та касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Статівою Оленою Володимирівною, на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 16 серпня 2023 року в складі судді Фаліна І. Ю. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 січня                    2024 року в складі колегії суддів Тимченко О. О., Бондар Я. М., Зубакової В. П., у справі за позовом керівника Слов`янської окружної прокуратури Донецької області в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області, повноваження якої на даний час виконує Миколаївська міська військова адміністрація Краматорського району Донецької області, до Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним наказу та витребування земельної ділянки,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2022 року керівник Слов`янської окружної прокуратури Донецької області в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області, повноваження якої виконує Миколаївська міська військова адміністрація Краматорського району Донецької області, звернулася до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області (далі - ГУДержгеокадаструу Донецькій області), ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним наказу, витребування земельної ділянки.
 
В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначав, що Слов`янська окружна прокуратура під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження від 06 січня 2021 року № 42021051720000003 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 367 КК України, виявила факт порушення ГУ Держгеокадастру у Донецькій області вимог ЗК України під час надання у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.
 
Так, наказом ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 05 вересня 2018 року                       № 2651-СГ ОСОБА_1  затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної форми власності на території Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області за межами населених пунктів та надано безоплатно у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 2,0 га, кадастровий номер 1424256200:06:000:0884.
 
На підставі вказаного наказу 18 вересня 2018 року державний реєстратор Слов`янської районної державної адміністрації Донецької області                          Булошник І. О. зареєстрував право власності ОСОБА_1   на зазначену земельну ділянку (номер запису про право власності 28047432).
 
Прокурор вважав, що вказаний наказ ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 05 вересня 2018 року № 2651-СГ є незаконним та підлягає визнанню недійсним, а земельна ділянка, яка передана за оспореним наказом               ОСОБА_1 , - поверненню на користь держави, оскільки ОСОБА_1  уже отримувала безоплатно у власність земельну ділянку, площею 2,0 га,  кадастровий номер 1424256200:11:000:0786, для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної форми власності Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області за межами населених пунктів на підставі наказу                  ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 11 листопада 2016 року                                           № 2386-СГ, яку в подальшому відчужила ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 25 травня 2017 року.
 
Тому, звертаючись до ГУ Держгеокадастру у Донецькій області у серпні                         2018 року, ОСОБА_1 приховала той факт, що раніше отримувала безоплатно у власність земельну ділянку, тобто вже використала своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, та не повідомила про це ГУ Держгеокадастру у Донецькій області, що свідчить про те, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 1424256200:06:000:0884 вибула з державної власності незаконно.
 
У подальшому ОСОБА_1 відчужила спірну земельну ділянку з кадастровим номером 1424256200:06:000:0884 на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_4 , який, у свою чергу, відчужив - ОСОБА_2 .
 
З огляду на те, що оспорюваний наказ ГУ Держгеокадастру у Донецькій області виданий з порушенням норм земельного законодавства, є незаконним, то прокурор вважав, що він підлягає визнанню недійсним, а земельна ділянка повинна бути витребувана від останнього набувача у комунальну власність Миколаївської міської територіальної громади в особі Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області, повноваження якої виконує Миколаївська міська військова адміністрація Краматорського району Донецької області.
 
На підставі викладеного прокурор просив суд:
- визнати недійним наказ ГУ Держгеокадастру у Донецькій області                                        від 05 вересня 2018 року № 2651-СГ, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності та надано безоплатно у власність ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 2,0 га, кадастровий номер 1424256200:06:000:00884;
- витребувати у ОСОБА_2 на користь Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області, повноваження якої виконує Миколаївська міська військова адміністрація, земельну ділянку сільськогосподарського призначення, площею 2,0 га, кадастровий номер 1424256200:06:000:0884, що розташована на території Миколаївської міської територіальної громади Краматорського району Донецької області.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням від 16 серпня 2023 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області позов задовольнив частково.
 
Витребував у ОСОБА_2 на користь територіальної громади Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області, повноваження якої виконує Миколаївська міська військова адміністрація Краматорського району Донецької області, земельну ділянку сільськогосподарського призначення, площею 2,0 га, кадастровий номер 1424256200:06:000:0884, що розташована на території Миколаївської міської територіальної громади Краматорського району Донецької області.
 
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив.
 
Вирішив питання розподілу судових витрат.
 
Витребуючи у ОСОБА_2 на користь держави спірну земельну ділянку, суд першої інстанції керувався тим, що передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених ЗК України, провадиться один раз по кожному виду використання. Набуваючи у власність спірну земельну ділянку, ОСОБА_1 повторно скористалася своїм правом на безоплатне отримання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель державної та комунальної власності, а тому                             ГУ Держгеокадастру у Донецькій області допустило порушення вимог земельного законодавства, неправомірно видавши наказ від 05 вересня                        2018 року про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення                                 ОСОБА_1 , а тому цей наказ є незаконним.
 
Суд вважав, що ОСОБА_1 отримала земельну ділянку на підставі завідомо неправдивих відомостей, а тому не набула права власності у передбаченому законом порядку, у зв`язку з чим не набули цього права і ОСОБА_4 як покупець за договором від 27 листопада 2018 року, так і ОСОБА_2 як покупець за договором від 04 березня 2021 року.
 
Оскільки спірна земельна ділянка вибула з державної власності без достатньої правової підстави, поза волею власника - держави, а видача ГУ Держгеокадастру у Донецькій області спірного наказу не свідчить про наявність у держави, яка діє від імені Українського народу, волі на вибуття спірної землі з державної власності з огляду на неправомірність дій органу виконавчої влади щодо передачі цієї землі у власність, то суд вважав, що наявні підстави для витребування спірної ділянки у ОСОБА_2 як добросовісного набувача відповідно до частини першої статті 388 ЦК України.
 
При цьому суд вважав, що витребування у ОСОБА_2 земельної ділянки не є непропорційним втручанням у мирне володіння майном та порушенням прав, запроваджених статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Відмовляючи у задоволенні заяви про застосування наслідків спливу позовної давності, суд керувався тим, що прокурор звернувся до суду із цим позовом з дотриманням строку. Суд вважав, що саме з дати реєстрації кримінального провадження у Єдиному реєстрі досудових розслідувань, тобто з 06 січня                2021 року, та виявлення обставин протиправного вибуття спірної земельної ділянки слід обчислювати початок перебігу строку позовної давності для прокурора, який з цього моменту мав об`єктивну можливість дізнатись, що оскаржуваний наказ ГУ Держгеокадастру у Донецькій області прийнято з порушенням вимог закону. 
 
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог прокурора про визнання недійним наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області                                      від 05 вересня 2018 року № 2651-СГ, суд першої інстанції керувався тим, що у спорі про витребування майна вимога про визнання недійсним наказу                              ГУ Держгеокадастру у Донецькій області не є ефективним способом захисту, що є підставою для відмови у задоволенні цієї вимоги.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про витребування спірної земельної ділянки, адвокат Бездольного О. І. ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу.
 
Також рішення суду першої інстанції оскаржив в апеляційному порядку прокурор, який просив скасувати рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 05 вересня 2018 року № 2651-СГ та ухвалити нове рішення про задоволення вказаної вимоги.
 
Постановою від 30 січня 2024 року Дніпровський апеляційний суд апеляційні скарги Донецької обласної прокуратури та ОСОБА_2 залишив без задоволення, а рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 16 серпня 2023 року - без змін.
 
Погоджуючись із висновками суду першої інстанції, апеляційний суд також зазначив, що ОСОБА_1 , набуваючи у власність спірну земельну ділянку, повторно скористалася своїм правом на безоплатне отримання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель державної та комунальної власності, а тому ГУ Держгеокадастру у Донецькій області допустило порушення вимог земельного законодавства, неправомірно видавши наказ від 05 вересня 2018 року про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення ОСОБА_1 з кадастровим номером 1424256200:06:000:0884, а тому цей наказ є незаконним.
 
Апеляційний суд вказав на обґрунтованість висновку суду першої інстанції про те, що вимога про визнання недійсним наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області не є ефективним способом захисту.
 
Суд не прийняв до уваги доводи прокурора, що, незважаючи на витребування земельної ділянки на користь держави, наявність нескасованого наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області не заважатиме повторній реєстрації спірної земельної ділянки за ОСОБА_1 , вказавши про те, що відповідно до рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 16 серпня 2023 року земельна ділянка сільськогосподарського призначення, площею              2,0 га, з кадастровим номером 1424256200:06:000:0884, що розташована на території Миколаївської міської територіальної громади Краматорського району Донецької області, витребувана у відповідача ОСОБА_2 на користь власника земельної ділянки відповідно до частини другої статті 83 ЗК України - територіальної громади Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області, повноваження якої на даний час виконує Миколаївська міська військова адміністрація Краматорського району Донецької області, що унеможливлює повторну реєстрацію спірної земельної ділянки за ОСОБА_1 на підставі незаконного наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 05 вересня 2018 року № 2651-СГ.
 
Також суд не прийняв до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо пропуску позивачем строку позовної давності, вказавши про те, що  з матеріалів справи вбачається, що прокурор дізнався про порушення прав держави в особі Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області у межах кримінального провадження.
 
Апеляційний суд послався на відповідні правові висновки Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги ОСОБА_2 
 
26 лютого 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє                     представник - адвокат Статіва О. В., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 16 серпня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2024 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволення позову прокурора і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову прокурора в цій частині відмовити.
 
У касаційній скарзі заявник посилається на підставу касаційного оскарження, визначену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що на момент набуття права власності спірна земельна ділянка була вільною від будь-яких обтяжень чи обмежень, а Миколаївська міська рада Краматорського району Донецької області ніколи не була власником спірної земельної ділянки, доказів на підтвердження права власності на спірну земельну ділянку Миколаївською міською радою Краматорського району Донецької області суду не надано. Спірна земельна ділянка з серпня 2018 року на праві приватної власності належала                             ОСОБА_1 , а тому, відповідно, не могла набути статусу земельної ділянки комунальної власності Миколаївської міської ради станом на 17 травня                    2021 року, про що зазначено судами із посиланням на Перехідні положення ЗК України. У зв`язку з чим, заявник вважає, що суди безпідставно витребували спірну земельну ділянку на користь Миколаївської міської ради, яка ніколи не була її власником.
ОСОБА_2 вказує на те, що є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, оскільки при її придбанні покладався на відомості з Державного реєстру речових прав як на відомості, що підтверджують визнання державою права власності, що виникло у попереднього власника на законних підставах. Витребуючи спірну земельну ділянку, суди не перевірили добросовісність відповідача під час набуття земельної ділянки.
 
Крім того, поза увагою судів залишилась та обставина, що прокурор звернувся до суду з позовом поза межами трирічного строку позовної давності. Так, позовна давність має відраховуватись з моменту вибуття спірної земельної ділянки з володіння держави в особі ГУ Держгеокадастру, на яке, згідно Положення про Головне управління Держгеокадастру, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29 вересня                2016 року № 333, станом на дату набуття ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку - 05 вересня 2018 року, було покладено обов`язок розпоряджатись землями державної власності сільськогосподарського призначення.  Крім того, розглядаючи справу, суди не з`ясували який орган уповноважений державою здійснювати відповідні функції і коли саме цей орган міг довідатися про порушення свого права. Зазначає, що прокурор у цій справі не є позивачем, а є представником позивача, тому строк позовної давності не може відраховуватися з моменту коли про порушення права позивача дізнався його представник.
 
Обґрунтовуючи наведене, ОСОБА_2 посилається на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 522/7636/14,                        від 04 липня 2023 року в справі № 373/676/17, від 23 жовтня 2019 року в справі                № 922/3537/17, від 15 вересня 2020 року в справі № 469/1044/17, від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц, а також у постановах Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року в справі № 748/1848/14, від 27 вересня                    2017 року в справі № 391/1055/14, а також у постановах Верховного Суду                        від 08 липня 2020 року в справі № 363/2968/16, від 11 липня 2018 року в справі                                         № 911/4654/15, від 10 червня 2020 року в справі № 914/1419/17, від 13 квітня 2021 в справі № 910/11702/19, від 21 грудня 2020 року у справі № 522/8412/19, від 11 вересня 2019 року в справі № 766/4410/17, від 30 листопада 2022 року             в справі № 522/14900/19 та інших.

 
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги заступника керівника Донецької обласної прокуратури
 
27 лютого 2024 року заступник керівника Донецької обласної прокуратури, через засоби поштового зв`язку, звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 16 серпня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2024 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 05 вересня 2018 року № 2651-СГ та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вказану вимогу. Касаційна скарга заступника керівника Донецької обласної прокуратури також містить клопотання про розгляд справи за участі прокурора.
 
У касаційній скарзі заявник посилається на підставу касаційного оскарження, визначену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає:
- неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме:                       пункту 1 частини першої статті 346 ЦК України (не враховано, що право власності під час відчуження майна уповноваженим органом (власником) припиняється); частини першої статті 387 ЦК України (суди використали спосіб захисту права власності (витребування) щодо особи, яка юридично не є власником та якій таке право власності не повернуто. За наявності нескасованої правової підстави для набуття земельної ділянки іншою особою (наказ ГУ Держгеокадастру) у неї витребувано майно;
 
- суди не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах                             від 27 жовтня 2020 року в справі № 381/375/19, від 03 серпня 2022 року в справі № 130/1017/20, від 29 червня 2022 року в справі № 466/3737/18;
 
- суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували висновки Верховного Суду від 22 березня 2023 року в справі № 372/721/149,                                   від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року в справі № 911/3681/17, від 22 січня 2020 року в справі № 910/1809/18,                                  від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18, від 04 квітня 2023 року в справі № 203/676/19, від 26 червня 2023 року в справі № 373/608/18. Зазначає, що вказані висновки зроблені за відмінних фактичних обставин, а саме коли уповноважені органи не приймали будь-яких рішень щодо відчуження державного майна, а право власності залишилося за державою.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що після прийняття ГУ Держгеокадастру у Донецькій області оскаржуваного наказу право власності держави на спірну земельну ділянку припинилося, тому для його захисту (витребування майна в інших осіб) спочатку необхідно повернути державі право власності, тобто визнати недійсним оспорюваний наказ. 
 
Заявник вважає, що суди не захистили інтереси держави під час вирішення цієї справи, оскільки, незважаючи на витребування земельної ділянки на користь держави, наявність нескасованого наказу ГУ Держгеокадастру може призвести до повторної реєстрації відчуження земельної ділянки за         ОСОБА_1 на підставі цього наказу. При цьому оспорений наказ не вичерпав свою дію фактом його прийняття, він є правовстановлюючим документом, який протягом усього часу свого існування надає особі право реалізовувати правомочності власника та розпоряджатися майном. Саме визнання недійсним оспореного наказу та витребування земельної ділянки є належним способом захисту.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою від 11 березня 2023 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 , поданою адвокатом Статівою О. В., на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 16 серпня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2024 року та витребував матеріали справи із Слов`янського міськрайонного суду Донецької області.
 
Ухвалою від 11 березня 2024 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою заступника керівника Донецької обласної прокуратури на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області  від 16 серпня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2024 року.
 
У квітні 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У квітні 2024 року Слов`янська окружна прокуратура подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін як такі, що прийняті з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Відзиви на касаційні скарги від інших учасників справи до Верховного Суду не надходили.
 
Фактичні обставини справи, з`ясовані судами
 
07 листопада 2016 року ОСОБА_1 подала до ГУ Держгеокадастру у Донецькій області клопотання про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність із земель сільськогосподарського призначення державної форми власності, що перебувають у запасі, для ведення особистого селянського господарства на території Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області за межами населених пунктів, площею 2,0 га ріллі, з кадастровим номером 1424256200:11:000:0786 (т. 1, а. с. 47).
 
Наказом ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 11 листопада 2016 року № 2386-СГ ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою та надано безоплатно у власність земельну ділянку, площею 2,0 га, кадастровий номер 1424256200:11:000:0786, із земель сільськогосподарського призначення державної форми власності для ведення особистого селянського господарства (т. 1, а. с. 45). 
 
17 листопада 2016 року ОСОБА_1 зареєструвала право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1424256200:11:000:0786.
 
25 травня 2017 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Панченко А. В. та зареєстрованого в реєстрі за                       № 2244, відчужила у власність ОСОБА_3 земельну ділянку, площею                    2,0 га, кадастровий номер 1424256200:11:000:0786, що розташована на території Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області (т. 1, а. с. 59-62).
 
22 серпня 2018 року ОСОБА_1 подала до ГУ Держгеокадастру у Донецькій області клопотання про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність із земель сільськогосподарського призначення державної форми власності, що перебувають у запасі, для ведення особистого селянського господарства на території Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області за межами населених пунктів, площею 2,0 га, з кадастровим номером 1414256200:06:000:0884 (т. 1,   а. с. 48).
 
Наказом ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 05 вересня 2018 року                    № 2651-СГ ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою та повторно надано безоплатно у власність земельну ділянку площею 2,0 га з кадастровим номером 1424256200:06:000:0884 із земель сільськогосподарського призначення державної форми власності, що перебувають у запасі, без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства на території Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області за межами населених пунктів (т. 1, а. с. 46).
 
18 вересня 2018 року ОСОБА_1 на підставі зазначеного наказу                                      від 05 вересня 2018 року № 2651-СГ зареєструвала своє право власності на спірну земельну ділянку з кадастровим номером 1424256200:06:000:0884.
 
27 листопада 2018 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Панченко А. В. та зареєстрованого в реєстрі за                       № 4757, відчужила у власність ОСОБА_4 земельну ділянку, площею 2,0 га, кадастровий номер 1424256200:06:000:0884, що розташована на території Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області (т. 1,                  а. с. 67-70).
 
04 березня 2021 року ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Панченко А. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 765, відчужив у власність ОСОБА_2 спірну земельну ділянку, площею 2,0 га, кадастровий номер 1424256200:06:000:0884 (т. 1, а. с. 63-66).
 
Під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження                      № 42021051720000003, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 06 січня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 367 КК України, виявлено факт порушення вимог ЗК України при наданні ГУ Держгеокадастру у Донецькій області у 2018 році у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства (т. 1, а. с. 35).
 
20 вересня 2022 року Слов`янська окружна прокуратура Донецької області на адресу Миколаївської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області направила повідомлення про представництво інтересів держави у порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру», в якому повідомила про виявлені порушення та намір звернутися до суду в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради. З метою встановлення всіх обставин справи просила повідомити, чи планує Миколаївська міська військова адміністрація Краматорського району Донецької області  самостійно звернутися до суду із позовом або вжити інші заходи щодо захисту інтересів держави (т. 1, а. с. 71-86).
 
Згідно з відповіддю від 16 грудня 2022 року № 2042 Миколаївська міська військова адміністрація Краматорського району Донецької області  повідомила, що у зв`язку зі збройною агресією російської федерації  вона не має об`єктивної можливості належним чином вживати заходи щодо захисту порушених інтересів територіальної громади та звернутися до суду за захистом прав держави (т. 1, а. с. 87, 88).
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;                  2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у  пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
 
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
 
Предметом спору у цій справі є визнання недійсним наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 05 вересня 2018 року № 2651-СГ, яким затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності та надано безоплатно у власність ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 2,0 га,  кадастровий номер 1424256200:06:000:0884, витребування цієї ділянки від останнього набувача на користь держави в особі Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області, повноваження якої виконує Миколаївська міська військова адміністрація.
 
Звертаючись до суду, прокурор, діючи в інтересах держави, посилався на те, що спірна земельна ділянка вибула із земель сільськогосподарського призначення державної власності внаслідок незаконного повторного використання ОСОБА_1 права на безоплатну приватизацію земельних ділянок одного виду використання.
 
Відповідно до статей 13, 14 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
 
У частинах першій, другій, третій статті 78 ЗК України визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.
 
Держава є самостійним суб`єктом права власності на землю, яка реалізує це право через органи державної влади на землі державної власності.
 
Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
 
Відповідно до статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. 
 
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
 
Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
 
Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду цільового призначення (частина четверта статті 116 ЗК України).
 
Згідно з пунктом «б» частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства в розмірі не більше 2,0 гектара.
 
Суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 , набуваючи у власність спірну земельну ділянку, повторно скористалася своїм правом на безоплатне отримання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель державної та комунальної власності, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ГУ Держгеокадастру  у Донецькій області допустило порушення вимог земельного законодавства, неправомірно прийнявши наказ                                          від 05 вересня 2018 року № 2651-СГ про затвердження проєкту землеустрою та надання у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером 1424256200:06:000:0884, а тому цей наказ є незаконним.
 
Також, встановивши, що спірна земельна ділянка неодноразово була відчужена, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що належним способом захисту у цих правовідносинах є витребування спірної земельної ділянки з незаконного володіння останнього набувача. Суди не вбачали підстав для визнання недійсним наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 05 вересня                   2018 року № 2651-СГ, зазначивши про те, що у спорі про витребування майна вимога про визнання недійсним наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області не є ефективним способом захисту, що є підставою для відмови у задоволенні цієї вимоги.
 
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій, з огляду на таке.
 
Щодо доводів касаційної скарги заступника керівника Донецької обласної прокуратури
 
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
 
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
 
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають ураховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
 
Під час розгляду справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (схожі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15, від 11 вересня                 2019 року в справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16 (пункт 7.23) та від 16 листопада 2022 року в справі                                        № 911/3135/20 (підпункт 8.47)).
 
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19).
 
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року в справі                    № 143/591/20 (підпункт 8.46), від 19 січня 2021 року в справі № 916/1415/19 (підпункт 6.21), від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 (пункт 54), від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23 листопада                        2021 року в справі № 359/3373/16 (пункт 155).
 
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387, 388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). 
 
Позовом про витребування майна (віндикаційним позовом) є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності індивідуально визначеного майна, до особи, яка ним заволоділа, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння.
 
Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. 
 
За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними, зокрема, у пункті 72 постанови від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц та пункті 100 постанови від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17, визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.
 
Оскільки спірне майно вибувало з власності держави у зв`язку з неправомірними діями відповідача, яка не повідомила, що скористалася уже правом безоплатної приватизації земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель державної та комунальної власності, та в подальшому відчужила спірне майно, то позивач є неволодіючим власником, який прагне повернути своє право власності з чужого незаконного володіння. У зв`язку з чим колегія суддів погоджується з обраним позивачем способом захисту шляхом звернення до суду з віндикаційним позовом.
 
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у визначених у законі випадках (частина перша статті 388 ЦК України).
 
Позивачем за віндикаційним позовом може бути неволодіючий власник (фізичні і юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів). Водночас законодавство надає право звертатися з вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння не лише власникам, а й іншим особам, у яких майно власника перебувало у законному володінні за відповідною правовою підставою («титулом»).
 
Відповідачем за віндикаційним позовом має бути незаконний володілець майна власника, який може і не знати про неправомірність свого володіння та утримання такого майна. При цьому незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто в особи, яка не мала права ним розпоряджатися.
 
Таким чином, предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння.
 
Велика Палата Верховного Суду у справі № 359/3373/16-ц (провадження                 № 14-2цс21) у постанові від 23 листопада 2021 року вказувала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме собою є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.
 
Також Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
 
Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208 цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження       № 12-148гс19), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження    № 14-125цс20).
 
Так, для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі                                  № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18). Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (подібні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі                                             № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 11 лютого 2020 року у справі                № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19).
 
Отже, у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
 
Подібні висновки викладені також і в інших постановах, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі                                            № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18), від 21 серпня 2019 року в справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 16 червня 2020 року в справі                № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19), від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) та у постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 462/5804/16-ц (провадження                                 № 61-39342св18), від 26 лютого 2020 року в справі № 263/16124/17 (провадження № 61-5121св19), від 08 липня 2020 року в справі № 462/5536/16 (провадження № 61-34501св18), від 01 грудня 2021 року в справі                                           № 463/2340/17 (провадження № 61-16441св20).
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
Врахувавши наведені висновки Великої Палати Верховного Суду, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що у спорі про витребування майна вимога про визнання незаконним наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області не є ефективним способом захисту, що є підставою для відмови у задоволенні цієї вимоги.
 
Тому безпідставними є доводи касаційної скарги заступника керівника Донецької обласної прокуратури у відповідній частині.
 
Посилання заступника керівника Донецької обласної прокуратури на те, що, незважаючи на витребування земельної ділянки на користь держави, наявність нескасованого наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області не заважатиме повторній реєстрації спірної земельної ділянки за ОСОБА_1 , є безпідставними, оскільки відповідно до рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 16 серпня 2023 року земельна ділянка сільськогосподарського призначення, площею 2,0 га, кадастровий номер 1424256200:06:000:0884, що розташована на території Миколаївської міської територіальної громади Краматорського району Донецької області, витребувана у відповідача ОСОБА_2 на користь власника земельної ділянки відповідно до частини другої статті 83 ЗК України - територіальної громади Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області, повноваження якої виконує Миколаївська міська військова адміністрація Краматорського району Донецької області, що унеможливлює повторну реєстрацію спірної земельної ділянки за ОСОБА_1 на підставі незаконного наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 05 вересня  2018 року № 2651-СГ.
 
У зв`язку із цим колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги, що, крім витребування спірного майна, належним способом захисту прав та інтересів держави є визнання недійсним оспорюваного наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області.
 
Отже, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що задоволення позовних вимог у частині визнання недійсним наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 05 вересня 2018 року № 2651-СГ, яким затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності та надано безоплатно у власність                     ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 2,0 га, кадастровий номер 1424256200:06:000:0884, є неефективним способом захисту і не призведе до відновлення порушеного права позивача, а тому в цій частині суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні цих позовних вимог.
 
Колегія суддів Верховного Суду звертає увагу, що не є належним способом захисту порушеного права пред`явлення вимоги про визнання недійсним (незаконним, нечинним) рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, якщо позивач заявив вимогу про витребування майна, оскільки її задоволення охоплює всі наслідки незаконності рішення. 
 
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 09 лютого        2023 року в справі № 483/2263/19 (провадження № 61-13973св21), від 10 липня 2024 року в справі № 242/2163/22 (провадження № 61-3041св24).
 
Отже, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильних висновків про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 05 вересня 2018 року                      № 2651-СГ.
 
Доводи касаційної скарги про неврахування судами висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 27 жовтня 2020 року в справі № 381/375/19, від 03 серпня 2022 року в справі № 130/1017/20, від 29 червня 2022 року в справі № 466/3737/18,  не заслуговують на увагу з огляду на таке.
 
У постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 381/375/19 (провадження                         № 61-6706св20) Верховний Суд погодився з висновками апеляційного суду про визнання недійсними наказів ГУ Держгеокадастру у Київській області, скасування державної реєстрації права власності відповідача на земельну ділянку та витребування її на користь держави.
 
У постанові від 03 серпня 2022 року у справі № 130/1017/20 (провадження                          № 61-3406св21) Верховний Суд також погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області про затвердження проєкту землеустрою та надання земельної ділянки у власність, витребування спірної ділянки на користь держави.
 
Водночас Верховний Суд розглянув справи № 381/375/19 та № 130/1017/20 в межах доводів та вимог касаційної скарги, в яких не було наведено доводів про застосування судами неефективного способу захисту порушених прав, не зробив власного висновку щодо використання ефективних способів захисту та застосування відповідних норм права, які регулюють це питання.
 
У постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 466/3737/18 (провадження № 61-3224св21), на яку посилається заявник, суд касаційної інстанції виснував про відмову в позові про витребування земельної ділянки, зазначивши, що повернення спірної земельної ділянки не є можливим без визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування та державного акта про право власності, які стали підставою вибуття спірної земельної ділянки із володіння позивачки. Встановивши, що первинною підставою набуття права власності на спірну земельну ділянку є рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної Ради народних депутатів та державний акт на право приватної власності на землю, які є чинними, колегія суддів суду касаційної інстанції виснувала про відмову в задоволенні позовних вимог з тих підстав, що позивачка неправильно обрала спосіб захисту свого порушеного права, а саме не оспорила первинну підставу вибуття спірної земельної ділянки з її володіння.
 
Наведений висновок суперечить правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду про те, що для витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, і тим більше документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право (постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 липня   2022 року в справі № 914/2618/16, провадження № 12-25гс21; від 21 вересня 2022 року в справі № 908/976/19, провадження № 12-10гс21; від 28 вересня 2022 року в справі № 483/448/20, провадження № 14-206цс21; від 15 лютого 2023 року в справі № 910/18214/19, провадження № 12-8гс22 та інші).
 
Велика Палата Верховного Суду зазначала, що вона відступає не від постанови у конкретній справі, а від висновку щодо застосування норм права. Цей висновок міг бути сформульований в одній або декількох постановах. Відсутність згадки повного переліку постанов, від висновку хоча б в одній із яких щодо застосування норм права Велика Палата Верховного Суду відступила, не означає, що відповідний висновок надалі застосовний.                                      Незалежно від того, чи перераховані всі судові рішення, в яких викладений правовий висновок, від якого відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення спорів у подібних правовідносинах мають враховувати саме останній правовий висновок Великої Палати Верховного Суду (схожий за змістом правовий висновок міститься у її постановах від 30 січня 2019 року в справі № 755/10947/17, провадження № 14-435цс18; від 10 листопада                        2021 року в справі № 825/997/17, провадження № 11-281апп21; від 08 серпня 2023 року в справі № 910/8115/19 (910/13492/21), провадження № 12-42гс22; від 04 жовтня 2023 року в справі № 906/1026/22, провадження № 12-33гс23).
 
Отже, постанова Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі                                         № 466/3737/18 (провадження № 61-3224св21) не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
 
Верховний Суд дійшов переконання, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій, зроблені у справі, що переглядається, не суперечать наведеним правовим висновкам Верховного Суду, оскільки суди, врахувавши правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду у подібних правовідносинах, зробили правильні висновки про те, що у спорі про витребування майна вимога про визнання незаконним оспорюваного наказу не є ефективним способом захисту.
 
Щодо доводів касаційної скарги ОСОБА_2 .
 
Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12 червня 2020 року       № 710-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Донецької області» території Миколаївської, Малинівської, Райгородоцької, Рай-Олександрівської територіальних громад увійшли до складу Миколаївської територіальної громади Слов`янського району Донецької області.
 
Постановою Верховної Ради України від 17 липня 2020 року за № 807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» утворено Краматорський район                                         (з адміністративним центром у місті Краматорськ) у складі територій Андріївської сільської, Дружківської міської, Іллінівської сільської, Костянтинівської міської, Краматорської міської, Лиманської міської, Миколаївської міської, Новодонецької селищної, Олександрівської селищної, Святогірської міської, Слов`янської міської, Черкаської селищної територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України, та ліквідовано Слов`янський район Донецької області.
 
Відповідно до пункту 24 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції Закону України від 28 квітня 2021 року № 1423-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель:
а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук);
б) оборони;
в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення;
г) зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи;
ґ) під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності;
д) під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності;
е) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті.
 
Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.
 
Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом.
 
У статті 80 ЗК України передбачено, що суб`єктами права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.
 
Згідно з частинами першою, другою статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю.                              У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.
 
Отже, Миколаївській міській раді Краматорського району Донецької області надано повноваження на розпорядження всіма землями державної власності, розташованими за межами населених пунктів у межах відповідних територіальних громад, крім земель, які залишились у державній власності автоматично з 27 травня 2021 року згідно із Законом України від 28 квітня               2021 року № 1423-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин».
Зазначеним спростовуються доводи касаційної скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 про те, що на момент набуття права власності спірна земельна ділянка була вільною від будь-яких обтяжень чи обмежень, а Миколаївська міська рада Краматорського району Донецької області ніколи не була власником цієї земельної ділянки, оскільки доказів на підтвердження свого права власності на спірну земельну ділянку Миколаївською міською радою суду не надано.
 
Встановивши, що спірне нерухоме майно вибуло з власності держави в особі Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області поза її волею, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли до обґрунтованого висновку про наявність підстав для витребування вказаного майна у ОСОБА_2 як добросовісного набувача в порядку частини першої                статті 388 ЦК України.
 
До аналогічного висновку Верховний Суд дійшов у постанові від 10 липня               2024 року в справі № 243/2163/22 (провадження № 61-3041св24), від 28 серпня 2024 року в справі № 243/3501/22 (провадження № 61-8117св23), від 24 липня 2024 року в справі № 243/16/23 (провадження № 61-17160св23).
 
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги ОСОБА_2 щодо непропорційного втручання у мирне володіння спірною земельною ділянкою та порушення його прав, запроваджених статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), з огляду на таке.
 
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).
 
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04).
 
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту зазначеної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
 
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.
 
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
 
Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Потрібний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.
 
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
 
Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, потрібно застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади чи місцевого самоврядування.
Право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель сільськогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні приписи стосовно охорони цієї категорії земель і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними
 
Суди встановили, що незаконним наказом ГУ Держгеокадастру у Донецькій області надано спірну земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства у власність ОСОБА_1 , яка раніше вже використав своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки з таким цільовим призначенням, що свідчить про те, що ця ділянка вибула з володіння її власника - держави поза її волею.
 
Повернення у державну власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом державної влади, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель сільськогосподарського призначення.
 
У справі, яка Верховним Судом переглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.
 
Також колегія суддів звертає увагу на те, що у випадку повернення земельної ділянки від кінцевого набувача законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до первісного незаконного набувача, в якого придбав земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. 
 
Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження                         № 14-473цс18) та від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19).
 
Верховний Суд зауважує, що висновки судів попередніх інстанцій відповідають правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження                                        № 14-190цс20).
 
Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц та від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц).
 
Суди попередніх інстанцій зробили обґрунтований висновок про те, що спірна земельна ділянка вибула з власності Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області поза її волею.
 
Досліджуючи добросовісність дій відповідачів, зваживши у цій справі всі підстави та послідовність набуття майна у власність, а також обставини вибуття спірного майна із володіння органу місцевого самоврядування, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав вважати непропорційним втручання у мирне володінням цим майном.
 
Отже, аналіз обставин справи, яка Верховним Судом переглядається, свідчить, що в даному випадку висновок судів попередніх інстанцій про втручання у права ОСОБА_2 повною мірою відповідає як положенням статті 388 ЦК України, так і критеріям законності та пропорційності у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду                                     від 01 березня 2023 року у справі № 199/2819/17 (провадження                                         № 61-20307св19), від 05 квітня 2023 року у справі № 199/8279/16 (провадження № 61-13873св20), від 10 травня 2023 року у справі № 205/3353/17 (провадження № 61-21537св19), від 30 червня 2023 року у справі                                            № 205/8396/17 (провадження № 61-13135св22), від 10 липня 2024 року в справі № 243/2163/22 (провадження № 61-3041св24).
 
Щодо застосування позовної давності
 
У ЦК України позовна давність визначена як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 цього Кодексу).
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
 
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).
 
Визначення початку відліку позовної давності міститься в статті 261 ЦК України, відповідно до частини першої якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
 
Отже, за змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).
 
Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що  початок перебігу позовної давності для прокурора у цій справі слід обчислювати з дати реєстрації після проведення відповідної перевірки кримінального провадження у Єдиному реєстрі досудових розслідувань, тобто з 06 січня 2021 року, та виявлення обставин протиправного вибуття спірної земельної ділянки. 
 
Саме з цього моменту прокурор мав об`єктивну можливість дізнатися, що оспорюваний наказ ГУ Держгеокадастру в Донецькій області прийнято з порушенням вимог закону. 
 
Прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захист або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. 
 
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. 
 
Отже, керівник Слов`янської окружної прокуратури Донецької області, звернувшись у грудні 2022 році до суду із цим позовом, дотримався трирічного строку давності.
 
Аналогічні висновки містять у постанові Верховного Суду від 10 липня                      2024 року в справі № 243/2163/22 (провадження № 61-3041св24).
 
Наведені у касаційних скаргах інші доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.
 
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг ОСОБА_2  та  заступника керівника Донецької обласної прокуратури
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення в оскаржуваній частині - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують.
 
Щодо судових витрат
 
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки касаційні скарги залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Щодо клопотання прокурора про розгляд справи за його участю
 
Розгляд цієї справи здійснюється Верховним Судом у попередньому судовому засіданні.
 
Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
 
Тобто попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
 
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Верховний Суд є судом права, а не факту, і, діючи в межах повноважень та порядку, визначених частиною першою статті 400 ЦПК України, не може встановлювати обставини справи, які хочуть додатково пояснити її учасники, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.
 
Верховний Суд створює учасникам справи належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, у яких такий рух описаний. Крім того, кожен із учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
 
Також згідно із частиною першою статті 6 Конвенції однією з істотних гарантій справедливого судового розгляду є публічний судовий розгляд.
 
Практика ЄСПЛ з питань гарантій публічного характеру провадження в судових органах у контексті пункту 1 статті 6 Конвенції свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не в кожному випадку (рішення                          від 08 грудня 1983 року у справі «Аксен проти Німеччини» Axen v. Germany, заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Варела Ассаліно проти Португалії» Varela Assalino contre le Portugal, заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами варто було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
 
ЄСПЛ у рішенні від 26 травня 1988 року у справі «Екбатані проти Швеції» Ekbatani v. Sweden, заява № 10563/83, зазначив, що якщо розгляд справи в суді першої інстанції був публічним, відсутність «публічності» при розгляді справи в другій і третій інстанціях може бути виправданою особливостями процедури в цій справі. Якщо апеляційна скарга стосується виключно питання права, залишаючи осторонь фактичні обставини справи, то вимоги статті 6 Конвенції можуть бути дотримані і тоді, коли заявнику не було надано можливості бути заслуханим в апеляційному чи касаційному суді особисто.
Оскільки попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, немає потреби у призначенні справи до судового розгляду та виклику учасників справи для надання пояснень з огляду на обставини справи, тому колегія суддів дійшла переконання, що у задоволенні відповідного клопотання потрібно відмовити.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Статівою Оленою Володимирівною, залишити без задоволення.
 
Касаційну скаргу заступника керівника Донецької обласної прокуратури залишити без задоволення.
 
Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 16 серпня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                    Є. В. Петров
                                                                                              А. І. Грушицький
І. В. Литвиненко