ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 листопада 2024 року	Львів	Справа № 460/935/24 пров. № А/857/22648/24	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
          судді-доповідача                                                            Іщук Л. П.,
          суддів                                                                                                Обрізка І.М., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2024 року (головуючий суддя  Махаринець Д.Є., м. Рівне, в порядку спрощеного позовного провадження)    у справі № 460/935/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до   Управління Служби безпеки України в Рівненській області про визнання рішення протиправним,
                                                    в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 (далі – позивач) звернулась до суду з позовом до Управління Служби безпеки України в Рівненській області   (далі– відповідач), в якому просила визнати протиправним рішення Управління Служби безпеки України в Рівненській області від 14.12.2023 за № 10/12782 щодо залишення її рапорту без розгляду та зобов`язати відповідача розглянути заяву позивача та звільнити позивача з військової служби у зв`язку з досягненням граничного віку.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона звернулась до відповідача 01.12.2023 з рапортом щодо звільнення її з військової служби на підставі п.3 ч.6 ст.26 та статті 22 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із досягненням граничного віку перебування на військовій службі. 
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, з підстав неправильного застосування норм матеріального права. Апеляційні вимоги обгрунтовує тим, що за змістом статей 219, 220 розділу XI Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі є правом, а не обов`язком військового керівництва. Тобто, законодавець передбачив продовження граничного віку для перебування на військовій службі військовозобов`язаним, які виявили бажання продовжити військову службу у військовий час з метою захисту Вітчизни, незалежності і територіальної цілісності України та реалізації своїх професійних здібностей. Однак, жодним нормативним актом не передбачено, що це є обов`язком військовослужбовця, а не його правом. Крім того, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», вважає, що має право на призначення пенсії за вислугою років, так як її вислуга у органах УСБУ становить 27 років 06 місяців.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав. 
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено доказами, які є в матеріалах справи, що підполковник ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), з 17.07.1996 проходить кадрову військову службу в   Управлінні Служби безпеки України в Рівненській області.
Наказом начальника УСБУ в Рівненській області №48-ОС/дск від 01.03.2023, ОСОБА_1 з 01.03.2023 зараховано   у розпорядження начальника УСБУ в Рівненській області за підпунктом «в» пункту 48 Положення (у разі здійснення стосовно військовослужбовця кримінального провадження).   
01.12.2023 позивачем подано рапорт на ім`я начальника УСБУ в Рівненській області щодо звільнення її з військової служби на підставі п.3 ч.6 ст.26, а також статті 22 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із досягненням граничного віку перебування на військовій службі. 
Листом від 14.12.2023 за №10/12782 відповідачем за результатами розгляду вказаного вище рапорту від 01.12.2023 повідомлено про відсутність підстав для звільнення позивача з військової служби з підстав, вказаних у рапорті, у зв`язку з чим рапорт залишено без подальшої реалізації.   
Вважаючи таке рішення відповідача протиправним, позивач звернулася до суду з адміністративним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в поданому ОСОБА_1 на ім`я начальника УСБУ в Рівненській області рапорті про звільнення від 01.12.2023 вказану підставу (у зв`язку з досягненням граничного віку перебування на військовій службі), яка не настала та не надає їй права на звільнення з військової служби під час дії воєнного стану. УСБУ в Рівненській області правомірно залишено без реалізації поданий ОСОБА_1 рапорт, про що їй повідомлено листом від 14.12.2023 №10/12782. За результатами розгляду рапорту про звільнення позивачу надано відповідь від 14.12.2023 №10/12782, а тому правові підстави для зобов`язання його повторного розгляду відсутні, як і відсутні підстави для зобов`язання відповідача звільнити позивача з військової служби з підстав, вказаних у рапорті.
Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, апеляційний суд зазначає наступне.
У частині 2 статті 19 Конституції України та частині 2 статті 2 КАС України законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведені норми визначають, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі – Закон №2232-ХІІ) визначено правове регулювання відносин між державною і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби.
Відповідно до частини першої та четвертої статті 2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності; порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно частини першою статті 1 Закону України «Про Службу безпеки України» від 25.03.1992, №2229-ХІІ (далі – Закон №2229-ХІІ), Служба безпеки України – це державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України.
Умови і порядок виконання своїх обов`язків співробітниками-військовослужбовцями Служби безпеки України визначаються укладеним договором (контрактом), на них, а також на військовослужбовців строкової служби поширюється порядок проходження військової служби у Збройних Силах України, визначений законодавством (частина перша статті 20 Закону №2229-ХІІ).
Порядок проходження військової служби за контрактом особі офіцерського складу, сержантського і старшинського складу, рядового складу Служби безпеки України, виконання ними військового обов`язку в запасі та особливості проходження військової служби в особливий період визначені Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженим  Указом Президента України від 27.12.2007 № 1262/2007  (далі – Положення 1262).
Механізм реалізації вимог Положення 1262 визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затверджена  наказом Служби безпеки України від 14.10.2008 №  772 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 31 грудня 2008 року за №  1323/16014 (далі – Інструкція № 772).
Пунктом 7 частини 1 статті 22 Закону №2232-ХІІ визначено, що для військовослужбовців, які проходять військову службу під час особливого періоду, з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, молодшого та старшого офіцерського складу, граничний вік перебування на військовій службі встановлюється - до 60 років.   
Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 №1932-ХІІ, особливий період – це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану»  на всій території України з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 введено воєнний стан, строк дії якого продовжено у встановленому порядку.
Пунктом 61 Положення 1262 розділ VII «Звільнення з військової служби». Пунктом 61 Порядку-1262 визначено, що звільнення військовослужбовців Служби безпеки України з військової служби здійснюється на підставах, передбачених частинами  другою - шостою  статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», та, як правило, без зарахування в розпорядження прямих начальників (командирів).
Порядок звільнення військовослужбовців Служби безпеки України з військової служби визначається Головою Служби безпеки України.
Пунктом 64 Положення 1262 передбачено, що військовослужбовці Служби безпеки України, які набули право на пенсію за вислугу років, а також ті, що є ветеранами війни або учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, яким до досягнення встановленого граничного віку їх перебування на військовій службі залишилося п`ять і менше років, на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби з підстав, передбачених підпунктом "в" пункту 1 частини п`ятої, підпунктом "в" пункту 1 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», що відповідає вимогам частини 10 статті 26 Закону №2232-ХІІ.
Апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що пункт 1 частини 5 статті 26 Закону №2232-ХІІ та пункт 1 частини 6 статті 26 Закону №2232- XII визначають право на звільнення військовослужбовця з військової служби лише у мирний час, тобто не підлягають застосуванню у спірному випадку до ОСОБА_1 , оскільки вона проходить військову службу під час дії воєнного стану.
Обов`язковою умовою для звільнення з військової служби є наявність такого права у військовослужбовця, визначеного відповідною частиною статті 26 Закону №2232-ХІІ.
Так, пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону №2232-ХІІ визначені підстави для звільнення військовослужбовців, які проходять кадрову військову службу, під час проведення мобілізації та дії воєнного стану, а саме: а) за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі; б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку; в) у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі. У разі відсутності підстав для звільнення, або підстави вказані військовослужбовцем у рапорті не надають військовослужбовцю права для звільнення, рапорт залишається без реалізації.   
Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 присвоєно звання підполковник, яке згідно статті 5 Закону №2232-ХІІ віднесено до старшого офіцерського складу, тобто граничний вік перебування ОСОБА_1 на військовій службі під час дії особливого періоду (воєнного стану) становить 60 років.
Оскільки в поданому ОСОБА_1 на ім`я начальника УСБУ в Рівненській області рапорті про звільнення від 01.12.2023 вказано підставу звільнення - у зв`язку з досягненням граничного віку перебування на військовій службі, яка не настала, та не надає їй право на звільнення з військової служби під час дії воєнного стану, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що УСБУ в Рівненській області правомірно залишено без подальшої реалізації поданий позивачем рапорт від 01.12.2023, про що їй повідомлено листом від 14.12.2023 №10/12782.
Таким чином, з врахуванням наведених вище обставин апеляційний суд дійшов висновку про те, що відповідачем правомірно залишено без реалізації поданий ОСОБА_1 рапорт про звільнення від 01.12.2023 (у зв`язку з досягненням граничного віку перебування на військовій службі), оскільки таке право не настало та не надає їй право на звільнення з військової служби під час дії воєнного стану, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Щодо покликання позивача на Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджене Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, то вказаним Положенням не регулюється порядок проходження військової служби у Службі безпеки України.
Інші доводи та аргументи скаржника, наведені ним у апеляційній скарзі, дублюють підстави позову, яким надана оцінка судом першої інстанції , не спростовують висновків суду першої інстанції і свідчать про незгоду із правовою оцінкою судом обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.
При обгрунтуванні цієї постанови суд апеляційної інстанції також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, апеляційний суд дійшов до висновку, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доказів, які б були безпідставно залишені без уваги судом першої інстанції.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Щодо розподілу судових витрат, то такий відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.
Керуючись ст. ст. 243, 308,   311,   315,   316,   321,   322,   325,   328 КАС України, суд, -
п о с т а н о в и в :

                Апеляційну скаргу    ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2024 року у справі № 460/935/24 – без змін.
                 Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	Л. П. Іщук 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	Т. І. Шинкар