ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
11 грудня 2024 року
м. Київ
 
справа № 369/3056/21
провадження № 61-8040св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Пархоменка П. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 , 
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_2 , яка подана ОСОБА_3 , на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 вересня 2022 року у складі судді Волчка А. Я. та постанову Київського апеляційного суду від 04 квітня 2023 року у складі колегії суддів: Білич І. М., Коцюрби О. П., Слюсар Т. А.,
ВСТАНОВИВ: 
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною власністю та його поділ. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що 05 жовтня 2013 року між ним та відповідачем укладено шлюб, який розірвано на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 липня 2021 року. 
22 грудня 2016 року відповідач отримала дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,07 га з призначенням «01.03» для ведення особистого селянського господарства. 06 квітня 2017 року земельну ділянку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 1223663532224, кадастровий номер 3222482001:01:005:5412, загальна площа 0,0699 га, цільове призначення «для ведення особистого селянського господарства». 
18 травня 2017 року відповідач надала йому довіреність, якою уповноважила його представляти її інтереси в усіх підприємствах, установах, організаціях незалежно від їх підпорядкування і форм власності з усіх питань, що стосуються зміни цільового призначення, будівництва, передачі в оренду та проведення державної реєстрації вказаної земельної ділянки. На той момент сторони домовилися, що земельна ділянка використовуватиметься виключно на користь сім`ї, а тому він вклав всі свої сили, ресурси та грошові кошти на її розвиток.
18 вересня 2017 на підставі рішення № 8/2 Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області цільове призначення земельної ділянки було змінено на: «для розміщення та експлуатації та будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства» та присвоєно адресу: АДРЕСА_1 .
На зазначеній земельній ділянці його зусиллями побудовано, а 13 серпня 2019 року зареєстровано право власності на ім`я відповідача на об`єкт нерухомого майна «Автомобільна заправочна станція багатопаливна (АЗС БП)». Вартість земельної ділянки та обладнання на ній, що належить відповідачу, внаслідок трудових та грошових вкладень позивача, збільшилася з 94 128,00 грн до 718 000,00 грн. Тобто, орієнтовна вартість невід`ємного поліпшення об`єкту саме ним складає 623 872,00 грн, що є істотним та значним збільшенням вартості об`єкта.
Відповідності до статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як вбачається з різниці між вартістю отриманої відповідачем ділянки та загальною вартістю об`єкту, який на даний момент ділянка представляє, збільшення вартості є істотним, і таке збільшення відбулося завдяки позивачу. Тобто, є всі необхідні підстави для визнання всього об`єкта спільною сумісною власністю.
ОСОБА_1 просив суд:
визнати об`єкт нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 1223663532224, земельної ділянки з кадастровим номером 3222482001:01:005:5412, загальною площею 0,0699 га, за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням «для розміщення та експлуатації та будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства», спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;
визнати об`єкт нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно «Автомобільна заправочна станція багатопаливна (АЗС БП), реєстраційний номер ОНМ 1894524432224, що знаходиться на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3222482001:01:005:5412, з цільовим призначенням «для розміщення та експлуатації та будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства», спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;
визначити частки права власності об`єкта спільної сумісної власності, а саме нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 1223663532224, земельної ділянки з кадастровим номером 3222482001:01:005:5412, загальною площею 0,0699 га, за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням «для розміщення та експлуатації та будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства», рівними частинами по 1/2 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;
визначити частки права власності об`єкта спільної сумісної власності, а саме нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно «Автомобільна заправочна станція багатопаливна (АЗС БП), реєстраційний номер ОНМ 1894524432224, що знаходиться на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3222482001:01:005:5412, з цільовим призначенням «для розміщення та експлуатації та будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства», рівними частинами по 1/2 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Короткий зміст рішень суду першої інстанції та постанови апеляційного суду
Рішенням Києво-Святошинський районний суд Київської області від 12 вересня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 04 квітня 2023 року, позов задоволено частково.
Визнано об`єкт нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно «Автомобільна заправочна станція багатопаливна (АЗС БП), реєстраційний номер 1894524432224, що знаходиться на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3222482001:01:005:5412, з цільовим призначенням «для розміщення та експлуатації та будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства», спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Визначено частки права власності нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 1223663532224, земельної ділянки з кадастровим номером 3222482001:01:005:5412, загальною площею 0,0699 га, за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням «для розміщення та експлуатації та будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства», рівними частинами по 1/2 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Визначено частки права власності об`єкта спільної сумісної власності, а саме нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно «Автомобільна заправочна станція багатопаливна (АЗС БП), реєстраційний номер ОНМ 1894524432224, що знаходиться на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 ,  кадастровий номер 3222482001:01:005:5412, з цільовим призначенням «для розміщення та експлуатації та будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства», рівними частинами по 1/2 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 7 264,00 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за час перебування в шлюбі збудований сторонами та введений в експлуатацію об`єкт нерухомості - АЗС БП, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1894524432224, який було зареєстровано за відповідачем. Отже в силу положень статей 60, 61, 63 СК України вказана АЗС є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому наявні підстави для її поділу. 
Суд не приймає до уваги твердження представника ОСОБА_2 про неправомірну реєстрацію зазначеного нерухомого об`єкта та не розглядає їх обґрунтування, оскільки правомірність дій реєстратора під час реєстрації права власності на АЗС БП не є предметом розгляду у цій справі. Належних та допустимих доказів скасування такої реєстрації на час ухвалення рішення суду не надано.
Спірна земельна ділянка, яка одержана ОСОБА_2 у період шлюбу, є її особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, набуте подружжям у шлюбі, а про одержання одним з подружжя майна шляхом приватизації земельної ділянки. 
Належних та достатніх доказів на підтвердження того, що спірна земельна ділянка істотно збільшилася у своїй вартості саме за рахунок спільних зусиль сторін, а не загальної тенденції на подорожчання нерухомості в Київській області, матеріали справи не містять. Надані позивачем звіти про оцінку майна лише встановлюють ринкову вартість спірного об`єкту та не містять доказів вкладення окремих (власних) коштів чи власної трудової діяльності в нього, як було заявлено в позові.
Водночас якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди особі, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному будинку, будівлі, споруди відповідно до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду.
Приймаючи до уваги те, що побудована сторонами в період шлюбу АЗС БП є спільною сумісною власністю подружжя, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя сторонами не надано, суд зробив висновок про його поділ між сторонами, виходячи із правил рівності часток подружжя в спільному майні, тобто по частці. Крім того, враховуючи, що на спірній земельній ділянці, яка не є спільною сумісною власністю подружжя, було збудовано зазначений об`єкт нерухомості, право спільної сумісної власності на який виникає в обох з подружжя, то суд приходить до висновку, що і на земельну ділянку виникає право власності у обох сторін по частці.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції. Також вказав, що заперечуючи щодо заявлених позовних вимог, скаржник посилалася, серед іншого, на те, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2022 року, яке набрало законної сили 31 грудня 2022 року, у справі № 320/17159/21 визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора на нерухоме майно Рокитнянської районної державної адміністрації Київської області Шимченко Ю. Л. від 15 серпня 2019 року № 48249156 про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на АЗС БП. Разом з тим, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає (постанова Верховного Суду у справі 
№ 367/4613/18-ц від 24 лютого 2021 року).
Також не можуть бути підставою для скасування судового рішення і доводи апеляційної скарги в частині того, що на час ухвалення судового рішення АЗС БП не існувало, на підтвердження чого відповідачем було надано суду документи технічної інвентаризації об`єкту здійснену ПП «Вечірня Столиця», відповідно до яких «всі будівлі та споруди знесено, ділянка вільна від забудови», оскільки на момент ухвалення оскаржуваного рішення матеріали справи не містили доказів відсутності АЗС БП на спірній земельній ділянці. При цьому, самі лише пояснення сторін у справі не є доказами у розумінні статті 76 ЦПК України.
Аргументи учасників справи
У травні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просила скасувати судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції та вирішити питання про розподіл судових витрат.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди проігнорували той факт, що АЗС БП на момент ухвалення рішення судом першої інстанції вже не існувала як фізичний об`єкт. Довідка про технічну інвентаризацію є документом, який підтверджує факт знищення майна. Оскільки право власності на АЗС було припинено внаслідок знищення об`єкта, то вона не може бути поділена. Суди здійснили поділ неіснуючого нерухомого майна. У свою чергу апеляційний суд, відхиляючи ту обставину, що позивач визнав факт знищення АЗС БП, апеляційний суд допустив грубе порушення вимог частини першої статті 82 ЦПК України, оскільки такі обставини є преюдиційними і не підлягають доказуванню. 
Ринкова вартість земельної ділянки, яка є її особистою приватною власністю становить 588 000,00 грн, а ринкова вартість АЗС БП - 130 000,00 грн. Перехід права власності до позивача на частину земельної ділянки, яка є її особистою приватною власністю, у зв`язку з присудженням частки неіснуючої АЗС БП жодним чином не відповідає принципам справедливості, добросовісності та розумності. Набуття права власності позивачем на неіснуючий об`єкт дозволив йому набути права власності на земельну ділянку, вартість якої в чотири з половиною рази перевищує вартість АЗС БП.
Суди безпідставно відхили факт незаконної реєстрації АЗС БП та проігнорували рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2022 року у справі № 320/17159/21, яким визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію права власності на АЗС БП. Підставою для здійснення державної реєстрації АЗС БП є довідка асоціації «Авістор-буд» від 08 серпня 2019 року № 1350, відповідно до якої вказаний об`єкт побудовано до  05 серпня 1992 року. Вказана довідка, як підстава виникнення права власності, не відповідала вимогам встановленим Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та містить недостовірну інформацію, а тому державний реєстратор не мав право вносити відомості про АЗС БП до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже на цей час АЗС БП відсутня як фактично, так і юридично. Здійснивши поділ АЗС БП, суди фактично узаконили незаконну реєстрацію вказаного об`єкта, проігнорувавши встановлений Київським окружним адміністративним судом факт незаконної реєстрації АЗС БП як об`єкта нерухомості.
            У липні 2023 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, у якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги.
Відзив мотивовано тим, що жодна зі сторін не заперечує того факту, що відповідна земельна ділянка та АЗС БП на ній існували на момент звернення позивача до суду. Так само ніхто не заперечував, що вартість всього комплексу значно перевищує початкову вартість отриманої безкоштовно відповідачем земельної ділянки. Внаслідок трудових та грошових вкладень позивача вартість земельної ділянки та обладнання на ній збільшилася з 94 128,00 грн до 718 000,00 грн.
Хтось від імені відповідача звертався до адміністративного суду з метою визнання АЗС незаконною, проте його не повідомлено про розгляд цієї справи. Представник відповідача звертався в поліцію щодо знищення АЗС БП. У той же час на все спірне майно ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 лютого 2021 року застосовано заходи забезпечення позову. Виходячи з наведеного виникає питання щодо добросовісності дій відповідача та можуть свідчити про суперечливу поведінку.
Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду
Ухвалою Верховного Суду від 14 червня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі.
В ухвалі Верховного Суду від 07 листопада 2022 року вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави передбачені пунктом 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; суди в оскаржуваних судових рішеннях порушили норми процесуального права - пункти 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України та застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених постановах Верховного Суду від 17 січня 2019 року у справі № 708/254/18, від 11 вересня 2020 року у справі № 608/687/19, від 21 травня 2020 року у справі № 428/3476/17).
Ухвалою Верховного Суду від 27 серпня 2024 року справу призначено до судового розгляду.
Ухвалою від 04 жовтня 2024 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду у зв`язку з необхідністю відступити від висновку щодо підстав припинення права власності на земельну ділянку (частку у праві на неї) у зв`язку з набуттям іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на такій земельній ділянці, за рішенням суду у справах про поділ спільного майна подружжя (визнання права на частку в праві спільної власності подружжя без вимог щодо поділу майна в натурі), викладеного у постановах Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року у справі № 6-814цс15 та від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15, шляхом його конкретизації.
Ухвалою від 06 листопада 2024 року Велика Палата Верховного Суду справу повернула на розгляд Другій судовій палаті Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду. Наголосила, що фактичні обставини у справах № 6-814цс15, 
6-2710цс15 та у справі, що розглядається, не є подібними та відрізняються, що свідчить про нерелевантність правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року у справі № 6-814цс15 та від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15.
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій оскаржуються в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання АЗС БП спільною власністю та поділ спільного майна. В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що 05 жовтня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрований шлюб, який розірвано на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 липня 2021 року у справі № 369/15574/20.
Рішенням Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 11 квітня 2017 року № 4/9 ОСОБА_2 передано у власність земельна ділянка площею 0,0699 га для ведення особистого селянського господарства у с. Гореничі Гореницької сільської ради (кадастровий номер 3222482001:01:005:5412). Право власності було зареєстровано 12 квітня 2017 року.
Рішенням Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 18 вересня 2017 року № 8/2 цільове призначення земельної ділянки було змінено, а саме: для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства.
13 серпня 2019 року на зазначеній земельній ділянці було зареєстровано право власності на ім`я ОСОБА_2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на об`єкт нерухомого майна «Автомобільна заправочна станція багатопаливна (АЗC БП)», реєстраційний номер ОНМ 1894524432224.
Позиція Верховного Суду
Щодо позовної вимоги про визнання АЗС БП спільною власністю 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 1 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 1 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі 
№ 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 20 червня 2023 року в справі № 554/10517/16-ц (пункт 7.47), від 4 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)).
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).
Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
Згідно зі статтею 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. Такий висновок зроблено, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 червня 2021 року в справі № 640/19644/15.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) зроблено такі висновки:
«41. У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК).
44. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.
70. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна».
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52).
За обставин цієї справи та змісту позовних вимог належним способом захисту права позивача є позов про визнання права власності (права на частку у праві спільної власності на спірне майно). Вимога про визнання майна спільною власністю не є вимогою, яка забезпечує ефективний захист прав у справах про визнання права власності, а лише підставою для її вирішення. При розгляді справ про визнання права власності на майно, яке набуто за час шлюбу, встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення.
Тому в задоволенні вказаної позовної вимоги судам слід було відмовити з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту прав.
Щодо позовних вимог про поділ спільного майна
Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (стаття 370 ЦК України).
Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (частина друга статті 364 ЦК України).
У пункті 5 частини першої статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта та п`ята статті 71 СК України).
Відповідно до статті 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.
У статті 140 ЗК України передбачені спеціальні підстави припинення права власності на земельну ділянку. Однією з таких підстав є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) зроблено такі висновки:
            «спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)). Велика Палата Верховного Суду зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. 
Велика Палата Верховного Суду вважає помилковим висновок апеляційного суду про те, що таке стягнення призведе до порушення права відповідача на мирне володіння його майном (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції), зокрема внаслідок нібито примусового набуття права власності на автомобіль і відсутності згоди на виплату компенсації позивачці. Відповідач є власником цієї речі як такої, яку він придбав разом із позивачкою у шлюбі, тобто у спільну сумісну власність. Тому не є примусовим набуттям права приватної власності стягнення з одного співвласника такого майна компенсації на користь іншого співвласника, який відмовляється від своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, щоби врегулювати конфлікт щодо користування та розпорядження нею. Більше того, суд не позбавляє відповідача його частки у праві на це спільне майно, а через рішення про стягнення з останнього відповідної компенсації збалансовує інтереси двох співвласників, які не дійшли згоди щодо долі неподільної речі». 
У статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України гарантовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 
 
В доктрині зазвичай виокремлюється компенсаційна функція приватного права, яка спрямована на відновлення порушених цивільних прав і полягає в наданні таких засобів (зазвичай, грошей), завдяки яким це стало б можливим. Так, при пошкодженні майна особи сплачується його вартість або гроші, необхідні для ремонту; при завданні шкоди здоров`ю особи - кошти для лікування, протезування, реабілітації тощо; при поширенні неправдивої інформації про особу - її спростування та грошова компенсація моральної шкоди та ін.
«Сompensare» (з лат.)) означає відшкодовувати або урівноважувати.
По своїй суті компенсація в приватному праві - це певні дії задля справедливого «урівноваження» майнової чи немайнової втрати (внаслідок, наприклад, завдання шкоди чи припинення повністю або частково певного суб`єктивного права) шляхом сплати особі грошей, як загального еквіваленту всіх цінностей, або передання їй будь-якого майна такого роду, якості та вартості, що дадуть змогу «залагодити» понесену втрату.
Саме тому цивільний закон конструкцій безкомпенсаційного припинення права приватної власності на земельну ділянку (чи права на частку) на підставі рішення суду у справах про поділ спільного майна подружжя або про визнання права на частку в праві спільної власностібез вимог щодо поділу майна в натурі не містить. При цьому, вирішення такого спору не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації і про гарантії її отримання або ж звертатися до суду з відповідним позовом в іншій справі. 
Як наслідок у цих справах об`єкт нерухомості, який розташований на земельній ділянці, що належить на праві приватної власності одному з подружжя, залишається у власності подружжя, який є власником земельної ділянки, а інший з подружжя має право вимагати виплати грошової компенсації понесених під час перебування у шлюбі затрат на поліпшення належного подружжю майна або врахування відповідної компенсації при поділі іншого майна подружжя. Саме через рішення про стягнення відповідної компенсації суд справедливо «урівноважує»  інтереси подружжя.
При цьому не виключається поділ подружжям в натурі будинку, будівлі, споруди, що є спільною сумісною власністю подружжя, який знаходиться на такій земельній ділянці, та набуття особою, яка не мала права власності на земельну ділянку. Проте таке припинення права приватної власності відповідача на земельну ділянку (на частку у праві) за вимогою другого з подружжя можливе за умови одночасного присудження власнику грошової компенсації замість його частки у праві власності на земельну ділянку або врахування відповідної компенсації вартості земельної ділянки (її частки) при поділі іншого майна подружжя. 
Тому за вимогою другого з подружжя про припинення права приватної власності відповідача на земельну ділянку (на частку у праві) судам слід вирішувати питання щодо попереднього внесення позивачем відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду за правилом частини п`ятої статті 71 СК України, що є гарантією відшкодування власнику вартості такої частки.
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункти 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд(частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22 червня 2023 року у справі № 910/5361/22 вказано, що «суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (такий висновок викладено в пункті 7.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15). Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (такий висновок викладено в пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17)». 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
У справі, що переглядається:
ОСОБА_1 вказував, що на спірній земельній ділянці відповідача його зусиллями побудовано, а 13 серпня 2019 року зареєстровано право власності на ім`я відповідача на об`єкт нерухомого майна - АЗС БП. Вартість земельної ділянки та обладнання на ній, що належить відповідачу, збільшилася з 94 128,00 грн до 718 000,00 грн. Загальна вартість поліпшеної ділянки, зі зміненим цільовим призначенням, згідно відповідного висновку про вартість майна становить 588 000,00 грн. Вартість побудованої та зареєстрованої зусиллями позивача АЗС БП на цій ділянці складає 130 000,00 грн, що значно збільшує загальну вартість об`єкту. Тобто ним було здійснено поліпшення земельної ділянки, орієнтовна вартість невід`ємного поліпшення об`єкту саме ним складає 623 872,00 грн, що є істотним та значним збільшенням його вартості. Посилаючись на наведене та вимоги статті 62 СК України стверджував, що є підстави вважати весь об`єкт спільною сумісною власністю;
суди відхилили доводи позивача щодо визнання права спільної сумісної власності на спірне майно та його поділ у зв`язку з істотним збільшенням вартості земельної ділянки, яка належить позивачу на праві приватної власності, внаслідок спільних трудових чи грошових затрат за недоведеністю такої підстави позову;
водночас суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, вважав можливим здійснити іншу правову кваліфікаціюспірних правовідносин та частково задовольнив позов на підставі статей 60 СК України, 377 ЦК України, 120 ЗК України. Зазначив, що АЗС БП є спільним майном подружжя, оскільки набута у шлюбі. У зв`язку з цим суди зробили висновок, що й на земельну ділянку, на якій такий об`єкт побудований, виникає право власності у обох сторін по частці за кожним; 
відповідач не заперечувала проти зміни правової кваліфікації підстав позовних вимог ОСОБА_1 , її апеляційна та касаційна скарга відповідних доводів не містить. Водночас, заперечуючи проти задоволення позову, посилалась, зокрема, на те, що АЗС зареєстрована з порушенням встановленого законом порядку, без прийняття в експлуатацію, тому не підлягає поділу як об`єкт нерухомого майна. (т. 1, а. с.159-164). При розгляді справи судом першої інстанції також наголошувала, що АЗС БП знищено, а земельна ділянка вільна від забудов, тому вона, як власник знищеного майна, зверталася до Білогородської сільської ради та до Державної інспекції архітектури та містобудування України із заявою про внесення відомостей про факт знищення АЗС БП;
разом з тим, змінюючи правову кваліфікацію підстав позовних вимог ОСОБА_1 , суди не врахували, що по своїй суті компенсація в приватному праві - це певні дії задля справедливого «урівноваження» майнової чи немайнової втрати (внаслідок, наприклад, завдання шкоди чи припинення повністю або частково певного суб`єктивного права) шляхом сплати особі грошей, як загального еквіваленту всіх цінностей, або передання їй будь-якого майна такого роду, якості та вартості, що дадуть змогу «залагодити» понесену втрату. Саме тому цивільний закон конструкцій безкомпенсаційного припинення права приватної власності на земельну ділянку (чи права на частку) на підставі рішення суду у справах про поділ спільного майна подружжя або про визнання права на частку в праві спільної власностібез вимог щодо поділу майна в натурі не містить. При цьому, вирішення такого спору не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації і про гарантії її отримання або ж звертатися до суду з відповідним позовом в іншій справі. 
            суди не врахували, що не виключається поділ подружжям в натурі будинку, будівлі, споруди, що є спільною сумісною власністю подружжя, який знаходиться на такій земельній ділянці, та набуття особою, яка не мала права власності на земельну ділянку. Проте таке припинення права приватної власності відповідача на земельну ділянку (на частку у праві) за вимогою другого з подружжя можливе за умови одночасного присудження власнику грошової компенсації замість його частки у праві власності на земельну ділянку або врахування відповідної компенсації вартості земельної ділянки (її частки) при поділі іншого майна подружжя. Тому за вимогою другого з подружжя про припинення права приватної власності відповідача на земельну ділянку (на частку у праві) судам слід вирішувати питання щодо попереднього внесення позивачем відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду за правилом частини п`ятої статті 71 СК України, що є гарантією відшкодування власнику вартості такої частки;
суди не вирішували питання присудження відповідачу відповідної грошової компенсації замість його частки у праві власності на земельну ділянку, а позиція позивача, який вважав, що на все зазначене майно відповідача слід визнати право спільної сумісної власності сторін на підставі статті 62 СК України, не свідчить про згоду на її виплату.
Тому немає підстав для задоволення позовних вимог в зазначеній частині. Натомість позивач не позбавлений можливості вимагати грошової компенсації понесених під час перебування у шлюбі з відповідачем затрат на поліпшення належного їй майна.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що судові рішення в оскарженій частині ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, судові рішення в оскарженій частині - скасувати, а в задоволенні позову в цій частині відмовити.
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
З огляду на висновок суду за наслідком касаційного перегляду справи, судові витрати ОСОБА_2 за подання апеляційної та касаційної скарги в сумі 23 835,00 грн підлягають стягнення на її користь з ОСОБА_1 . 
Керуючись статтями 141, 400, 402, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 квітня 2023 року в частині задоволених позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання АЗС БП спільною власністю та поділ спільного майна скасувати. 
В задоволені зазначених позовних вимог  ОСОБА_1  до ОСОБА_2 відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь ОСОБА_2 23 835,00 грн судових витрат на сплату судового збору.
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 вересня 2022 року та постанова Київського апеляційного суду від 04 квітня 2023 року в скасованих частинах втрачають законну силу і подальшому виконанню не підлягають.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                           В. І. Крат
 
Судді:                                                                                     Д. А. Гудима
 
І. О. Дундар
 
                                                                                              Є. В. Краснощоков
 
П. І. Пархоменко