ПОСТАНОВА                                     
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                          
09 жовтня 2024  року 
м. Київ
справа № 554/654/22
провадження № 61-18732св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного судді-доповідача Литвиненко І. В.,
суддів Грушицького А. І., Ігнатенка В. М., Петрова Є. В., Пророка В. В., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: держава Україна в особі Державної казначейської служби України, Головне управління Національної поліції в Донецькій області, Донецька обласна прокуратура,
розглянув в порядку письмового провадження касаційну скаргукерівника Донецької обласної прокуратури на рішення Октябрського районного суду м. Полтави 
від 27 грудня 2022 року під головуванням судді Гольник Л. В. та постанову Полтавського апеляційного суду від 14 грудня 2023 року у складі колегії суддів: Панченка О. О., Абрамова П. С., Пікуля В. П. у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Донецької обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив стягнути з держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду на свою користь 20 041 660 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органів досудового розслідування, прокуратури та суду.
В обґрунтування позову посилається на те, що 27 травня 2008 року він був незаконно затриманий працівниками міліції та в період з 12:00 год 27 травня 2008 року до 
19:52 год 28 травня 2008 року протиправно утримувався у приміщенні Волноваського РВ ГУМВС України в Донецькій області, а працівники міліції вказаного райвідділу, застосовуючи тортури (удари руками, ногами у різні частини його тіла, використання кайданок для болісного стиснення зап`ясть рук, удушення поліетиленовим пакетом, надітим на голову, та ураження органів тіла електричним струмом) спричинили чисельні тілесні ушкодження, примушуючи зізнатись в особливо тяжкому злочині, якого він не скоював.
Зазначені обставини стосовно нього були встановлені рішенням Європейського суду з прав людини від 19 червня 2019 року у справі № 34199/09, яким встановлено порушення пункту 1 статті 5 Конвенції стосовно права на свободу та особисту недоторканість; статті 3 Конвенції щодо заборони катування та те, що заявника було піддано катуванню, що порушило статтю 3 Конвенції; стягнуто на користь заявника 25 000 євро. Вказане рішення виконане державою Україна.
28 травня 2008 року слідчий СВ Волноваського PB ГУМВС України в Донецькій області Шагєєв O. P. у період з 19:52 год до 20:12 год відносно позивача склав протокол про затримання за підозрою у скоєнні злочину передбаченого пунктом 4 частини другої статті 115 КК України.
У вчиненні інкриміновано злочину позивач не винний.
01 квітня 2021 року виправдувальний вирок Докучаєвського міського суду Донецької області від 03 квітня 2014 року стосовно ОСОБА_1 набрав законної сили.
Перебування протягом тривалого часу під вартою по обвинуваченню у скоєнні особливо тяжких злочинів з 27 травня 2008 року до 17 жовтня 2011 року, а саме 
3 роки 4 місяці 20 днів (40 місяців і 20 днів), та під слідством та судом з 27 травня 2008 року по 01 квітня 2021 року - 12 років 10 місяців 5 днів (154 місяці і 5 днів), призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків та звичного ритму життя, чим завдало позивачу моральної шкоди. 
Внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування, прокуратури та суду ОСОБА_1 зазнав страждань у вигляді значних душевних переживань та мук, занепокоєності, постійного нервування, сорому, приниженості, страху, відчаю. Перебування під вартою призвело до порушення життєвого ритму, розірвання шлюбу, погіршення відносин з оточуючими, перед якими позивач повинен виправдовуватись, що не злочинець. В зв`язку з тривалим перебуванням під вартою та слідством він не міг налаштувати звичайний і звичний для себе ритм життя, втратив всі соціальні зв`язки.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Октябрський районний суд м. Полтави рішенням від 27 грудня 2022 року позов 
ОСОБА_1 задовольнив частково.
Стягнув з держави України в особі Державної казначейської служби України на відшкодування моральної шкоди 10 050 000 грн на користь ОСОБА_1 шляхом безспірного списання коштів з Єдиного казначейського рахунку.
Стягнув з держави України в особі Державної казначейської служби України на відшкодування судових витрат на проведення експертизи у розмірі 17 092, 36 грн на користь ОСОБА_1 шляхом безспірного списання коштів з Єдиного казначейського рахунку.
Полтавський апеляційний суд постановою від 14 грудня 2023 року апеляційні скарги Державної казначейської служби України, Донецької обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Донецькій області залишив без задоволення, а рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 27 грудня 
2022 року без змін.
Стягнув з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь держави Україна судовий збір у розмірі 18 607,50 грн.
Рішення місцевого суду, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивач довів обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог і надав належні, допустимі і достатні докази, які б підтверджували факт завдання йому моральної шкоди діями посадових осіб досудового розслідування, прокуратури та суду.
Визначаючи розмір відшкодування суди виходили з того, що у ОСОБА_1 виявлений комплекс негативних психічних змін (моральні страждання) внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності у поєднанні з обвинуваченням у особливо тяжкому злочині, затриманні та утриманні під вартою.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У грудні 2023 року керівник Донецької обласної прокуратури Угровецький П. О. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 27 грудня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 14 грудня 2023 року в якій просить оскаржені судові рішення змінити, зменшити розмір відшкодування моральної шкоди до 1 033 140 грн.
Наведені в касаційній скарзі доводи містили підстави, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження.
Представник заявника зазначає, що суди дійшли помилкових висновків про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення на користь позивача моральної шкоди, що у більш ніж десять разів перевищує установлений законодавством розмір. 
Не звернули увагу на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постановах від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15, від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 та від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц.
Також суди не врахували, що рішенням Європейського суду з прав людини на користь позивача вже було відшкодовано моральну шкоду за перебування під вартою 
з 27 травня 2008 року до 28 травня 2028 року.
Вказує, що проведення психологічної судової експертизи було ініційовано самим позивачем і проводилось з метою надання доказів, спричинення йому моральної шкоди ще до подання відповідного позову. Експертиза була проведена 31 серпня 2021 року, тобто не в рамках розгляду цієї справи та у порушення вимог частини п`ятої статті 106 ЦПК України без зазначення, що висновок підготовлений для подання до суду, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 грудня 2023 року у справі № 910/11210/22.
Проведення експертизи у цій справі не є обов`язковим та не впливає на розмір моральної шкоди, а тому такі витрати не є судовими та не підлягають відшкодуванню.
Касаційна скарга також містить довід про те, що відшкодування моральної шкоди, завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 11 жовтня 
2019 року у справі № 757/53996/17, від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20, від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17, від 11 листопада 2020 року у справі № 9901/845/18, 
від 09 грудня 2020 року у справі № 9901/613/18.
Узагальнені доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу
У поданому у лютому 2024 року до Верховного Суду відзиві на касаційну скаргу представник Головного управління Національної поліції в Донецькій області Гетьманенко О. П. просила касаційну скаргу задовольнити, оскаржені судові рішення змінити, зменшити розмір присудженого відшкодування моральної шкоди до 1 033 140 грн.
Представник відповідача зазначає, що розмір відшкодування моральної шкоди не повинен призводити до безпідставного збагачення і повинен бути стягнутий у розмірі розумного задоволення потреб потерпілої особи.
Суди не дослідили у повному обсязі фактичні обставини справи, а тому їх висновок є помилковим.
Зауважує, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.
У поданому у березні 2024 року до Верховного Суду відзиві на касаційну скаргу 
ОСОБА_1 у задоволенні касаційної скарги просив відмовити, посилаючись на необґрунтованість її аргументів.
Вказує, що суди ретельно дослідили матеріали кримінальних проваджень та достовірно встановили причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і судута завданою позивачу шкодою.
Зауважує, що суди дійшли правильних висновків про можливість стягнення на користь позивача моральної шкоди у визначеному розмірі, оскільки такий розмір не визначений лише кратністю до розміру мінімальної заробітної плати, а може були стягнутий у більшому розмірі за наявності таких підстав.
Орієнтовний розмір компенсації моральної шкоди відповідно до експертного дослідження становив 3 024 розмірів мінімальної заробітної плати, при цьому визначений судом дійсний розмір мінімальної заробітної плати враховує стан здоров`я позивача, його психо-емоційний стан, а відтак відповідає засадам розумності.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 31 січня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу з Октябрського районного суд м. Полтави.
12 лютого 2024 року справа № 554/654/22 надійшла до Верховного Суду.
Верховний Суд ухвалою від 27 вересня 2024 року справу призначив до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією у складі п`яти суддів.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 24 липня 1994 року по 30 квітня 
2008 року проходив службу в органах внутрішніх справ ГУ МВС України в Донецькій області (а. с.124, 127, 128, том 1).
Відповідно до наказу від 05 травня 2008 року № 797 о/с майор міліції ОСОБА_1 , оперуповноважений в особливо важливих справах відділу внутрішньої безпеки на Донецькій залізниці Служби внутрішньої безпеки Головного управління по боротьбі з організованою злочинністю, звільнений у запас за п. 64 «ж» (за власним бажанням) з 30 квітня 2008 року. Вислуга станом на 30 квітня 2008 року складає в календарному обчисленні 13 років 09 місяців 29 днів, у пільговому 15 років 02 місяці 17 днів 
(а. с. 127, том 1).
ОСОБА_1 закінчив 03 липня 1998 року Донецький інститут внутрішніх справ при Донецькому державному університеті за спеціальністю: правоохоронна діяльність, йому присвоєна кваліфікація спеціаліста-юриста (а. с. 120, том 1).
За час служби характеризувався позитивно, нагороджений відзнакою «Знак пошани» (а. с. 125, 126, том 1).
27 травня 2008 року позивач був затриманий працівниками міліції та в період з 
12:00 год 27 травня 2008 року до 19:52 год 28 травня 2008 року утримувався у приміщенні Волноваського РВ ГУМВС України в Донецькій області, а працівники міліції вказаного райвідділу, застосовуючи тортури (удари руками, ногами у різні частини тіла, використовуючи кайданки для болісного стиснення зап`ясть рук, удушення поліетиленовим пакетом, надітим на голову, та ураження органів тіла електричним струмом) спричинили йому чисельні тілесні ушкодження, примушуючи зізнатись в особливо тяжкому злочині, якого позивач не скоював.
Зазначені обставини (незаконне затримання, протиправне утримання та тортури) були встановлені рішенням ЄСПЛ від 20 червня 2019 року у справі № 34199/09, яким встановлено порушення пункту 1 статті 5 Конвенції щодо права на свободу та особисту недоторканість; статті 3 Конвенції щодо заборони катування: стягнуто на користь заявника 25 000 євро. Вказане рішення виконане державою Україна 
(а. с. 18-30, том 1).
Платіжним дорученням Міністерства юстиції від 05 вересня 2019 року № 243 грошові кошти у сумі 695 881,93 грн (еквівалент 25 000 євро) були перераховані ОСОБА_1 на рахунок (а. с. 31, том 1).
28 травня 2008 року слідчий СВ Волноваського PB ГУМВС України в Донецькій області Шагєєв O. P. у період з 19:52 год до 20:12 год відносно позивача склав протокол про затримання за підозрою у скоєнні злочину передбаченого пунктом 4 частини другої статті 115 КК України (а. с. 32, 33, том 1).
30 травня 2008 року на підставі постанови Волноваського районного суду Донецької області був проведений обшук у будинку за місцем мешкання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 34-36, том 1).
31 травня 2008 року постановою Волноваського районного суду Донецької області продовжений строк затримання ОСОБА_1 до 10 діб до 07 червня 2008 року (а. с. 37, том 1). 07 червня 2008 року постановою того ж суду відносно ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в СІ № 5 м. Донецька строком на два місяці. Вказана постанова обґрунтована тим, що ОСОБА_1 підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, а знаходячись на волі може перешкоджати встановленню істини та переховуватися від слідства та суду (а. с. 38, том 1).
31 травня 2008 року прокурор Донецької області В. Мурза постановою кримінальну справу № 55-23099 для організації проведення досудового розслідування направив прокурору м. Донецька. Постановою заступника прокурора м. Донецька 
ОСОБА_2 від 31 травня 2008 року створена слідча група для розслідування кримінальної справи № 55-23099.
Під час обшуків, проведених 20 червня 2008 року за місцем проживання батьків позивача: АДРЕСА_2 , та повторного 21 червня 2008 року за місцем проживання ОСОБА_1 нічого виявлено не було (а. с. 39, 41, 42 том 1).
24 липня 2008 року постановою Ворошиловського районного суду м. Донецька строк тримання ОСОБА_1 під вартою в СІ № 5 м. Донецька продовжений до 3-х місяців; 
25 серпня 2008 року постановою того ж суду строк тримання ОСОБА_1 під вартою в СІ № 5 м. Донецька продовжений до 4-х місяців (а. с. 43, 44, том 1).
25 вересня 2008 року постановою Апеляційного суду Донецької області строк тримання під вартою в СІ № 5 м. Донецька продовжений до 6-ти місяців (а. с. 45, 46, том 1).
22 жовтня 2009 року ухвалою Апеляційного суду Донецької області кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 у скоєнні злочинів, передбачених пунктами 4, 6, 9, 12 частини другої статті 115, частинами другою, третьою статті 146, частиною четвертою статті 190, частиною третьою статті 365 КК України направлено прокурору Донецької області для проведення додаткового розслідування у зв`язку з неповнотою досудового слідства. Запобіжним заходом щодо ОСОБА_1 залишено тримання під вартою в СІ № 5 м. Донецька 
(а. с. 48-55, том 1).
Верховний Суд України ухвалою від 28 січня 2010 року ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 22 жовтня 2009 року про направлення справи на додаткове розслідування залишив без змін. Запобіжний захід ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 залишив тримання під вартою (а. с. 56-58, том 1).
Апеляційний суд Донецької області вироком від 17 жовтня 2011 року підсудних 
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , обвинувачених у вчиненні злочинів за пунктами 4, 6, 9, 12 частини другої статті 115, частиною третьою статті 146, частиною четвертою статті 190 КК України та підсудного ОСОБА_1 , обвинуваченого у вчиненні злочинів за пунктами 4, 6, 9, 12 частини другої статті 115, частинами другою, третьою статті 146, частиною четвертою статті 190, частиною третьою статті 365 КК України виправдано за недоведеністю їх участі у вчиненні інкримінованих злочинів.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 тримання під вартою у СІ № 5 м. Донецька скасований та звільнено їх з-під варти негайно 
(а. с. 59-67, том 1).
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 02 лютого 2012 року касаційну скаргу прокурора задовольнив, вирок Апеляційного суду Донецької області щодо ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та 
ОСОБА_4 скасував, а кримінальну справу направив на новий розгляд у іншому складі суду (а. с. 68-72, том 1).
Докучаєвський міський суд Донецької області вироком від 03 квітня 2014 року 
визнав ОСОБА_1 невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених пунктами 4, 6, 9, 12 частини другої статті 115, частиною третьою статті 146 КК України за недоведеністю його участі у вчиненні злочинів, у вчиненні злочину, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України, визнаний невинуватим за відсутністю в діях складу злочину (а. с. 75- 85, том 1). Цей вирок був оскаржений заступником прокурора м. Докучаєвська ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та його захисником, але матеріали кримінального провадження були втрачені.
Пологівський районний суд Запорізької області ухвалою від 01 жовтня 2020 року заяву ОСОБА_1 про відновлення втрачених матеріалів кримінального провадження № 1-21-11-г за обвинуваченням ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнив. Відновив матеріали втраченого судового провадження у кримінальній справі № 0515/2603/2012 (провадження № 1/228/4/2014) за обвинуваченням 
ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за пунктами 4, 6, 9, 12 частини другої статті 115, частиною третьою статті 146, частиною четвертою статті 190 КК України (а. с. 73-75, том 1).
Донецький апеляційний суд ухвалою від 01 квітня 2021 року апеляційне провадження у кримінальній справі за апеляцією виправданого ОСОБА_1 та його захисника адвоката Чернобай М. П. на вирок Докучаєвського міського суду Донецької області від 03 квітня 2014 року стосовно ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 закрив у зв`язку з відкликанням апеляції (а. с. 89, 90, том 1).
ОСОБА_1 перебував під вартою 3 роки 4 місяці 20 днів (40 місяців і 20 днів) 
з 27 травня 2008 року до 17 жовтня 2011 року, а в цілому під слідством та судом 
12 років 10 місяців 5 днів (154 місяці і 5 днів) з 27 травня 2008 року по 01 квітня 
2021 року.
З висновку комісійної судової психологічної експертизи від 31 серпня 2021 року 
№ 1362, проведеної експертами Сумського відділення Національного центру «Інститут судових експертиз ім. Заслуженого професора М. С. Бокаріуса» Міністерства юстиції України суди встановили:
1. У ОСОБА_1 наявні суттєві зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічні прояви, які перешкоджають його активному функціонуванню як особистості і виникли внаслідок неправомірних дій органів досудового слідства та незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності за статтями 115, 146, 190 КК України.
2. Ситуація обвинувачення у скоєнні особливо тяжких злочинів є психотравмуючою для ОСОБА_1 . Притягнення до кримінальної відповідальності у поєднанні з обвинуваченням у тяжкому злочині, затримання та утримання під вартою спричинили ОСОБА_1 моральні (немайнові) страждання. У зв`язку з інтенсивністю, стійкістю, тривалістю впливу та негативними наслідками для особистості ОСОБА_1 , його моральні страждання є суттєвими, маргінальними (гранично допустимими для функціонування його здорової психіки).
3. Орієнтовний розмір компенсації моральної шкоди за результатами даного експертного психологічного дослідження, сумарно складає 3 024 мінімальних заробітних плат) без урахування отриманої компенсації за рішенням ЄСПЛ 
(а. с. 91-118, том 1).
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
За відсутності умов для застосування частини першої статті 1176 ЦК, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто на основі загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК).
За змістом частини першої статті 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).
Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.
Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:
1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;
2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;
3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема при закритті кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутності у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленні достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (пункт 2 частини першої статті 2 Закону).
Положеннями статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі 
№ 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблений висновок про те, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.
Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.
Встановлення правильного періоду перебування особи під слідством і судом впливає на правильність визначення мінімального розміру моральної шкоди, який не може бути зменшено.
Норма частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначає, що відшкодування моральної шкоди провадиться виходячи з розміру, який не може бути меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суди з урахуванням конкретних обставин справи не обмежені у визначенні більшого розміру відшкодування моральної шкоди.
Таким чином, законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, але не граничний.
За обставинами цієї справи суди встановили:
- внаслідок незаконних дій та рішень органів досудового слідства, прокуратури і суду позивач незаконно перебував під вартою по обвинуваченню у скоєнні особливо тяжких злочинів 3 роки 4 місяці 20 днів (40 місяців і 20 днів), а всього під слідством та судом 12 років 10 місяців 5 днів (154 місяці і 5 днів);
- протиправність притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності та жорстке поводження із позивачем встановлене рішенням Європейського суду з прав людини від 19 червня 2019 року, яким визнано порушення статей 5, 3 Конвенції відносно ОСОБА_1 , внаслідок незаконного затримання, тортур, нелюдського поводження, такого, що принижує гідність, поводження, а також виправдувальним вироком Докучаєвського міського суду Донецької області від 03 квітня 2014 року у справі № 0515/2603/2012, яким встановлений факт фальсифікації доказів та примушування свідка до надання показань про причетність ОСОБА_1 до скоєння вбивства з особливою жорстокістю;
- відповідно до висновку комісійної судової психологічної експертизи від 31 серпня 2021 року № 1362 у ОСОБА_1 наявні суттєві зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічні прояви, які перешкоджають його активному функціонуванню як особистості і виникли внаслідок неправомірних дій органів досудового слідства та незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності за статтями 115, 146, 190 КК України. Ситуація обвинувачення у скоєнні особливо тяжких злочинів є психотравмуючою для ОСОБА_1 . Притягнення до кримінальної відповідальності у поєднанні з обвинуваченням у тяжкому злочині, затримання та утримання під вартою спричинили ОСОБА_1 моральні (немайнові) страждання. У зв`язку з інтенсивністю, стійкістю, тривалістю впливу та негативними наслідками для особистості ОСОБА_1 , його моральні страждання є суттєвими, маргінальними (гранично допустимими для функціонування його здорової психіки). Орієнтовний розмір компенсації моральної шкоди за результатами цього експертного психологічного дослідження, сумарно складає 3 024 мінімальних заробітних плат) без урахування отриманої компенсації за рішенням Європейського суду з прав людини.
Враховуючи те, що суди дослідивши всі зібрані у справі докази у сукупності, встановили наявність у ОСОБА_1 комплексу негативних психічних змін (моральні страждання) внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності у поєднанні з обвинуваченням у особливо тяжкому злочині, затриманні та утриманні під вартою висновок місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову Верховний Суд вважає правильним.
Врахувавши обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, тривалість перебування позивача під слідством і судом, погіршення можливостей позивача у реалізації своїх звичок і бажань, інші негативні наслідки морального характеру, зваживши на обставини справи, врахувавши визначення мінімального розміру відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, колегія суддів вважає, що місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про стягнення на користь 
ОСОБА_1 10 050 000 грн для відшкодування моральної шкоди, оскільки її розмір визначив з урахуванням встановлених у справі обставин.
З огляду на вищенаведене колегія суддів також відхиляє аргументи касаційної скарги про те, що суди дійшли помилкових висновків про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення на користь позивача моральної шкоди, що у більш ніж десять разів перевищує установлений законодавством розмір.
У зв`язку із наведеним колегія суддів також відхиляє аргументи касаційної скарги про те, що суди не звернули увагу на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постановах від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15, 
від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, від 15 грудня 2020 року у справі 
№ 752/17832/14-ц оскільки висновки судів, які зроблені у цій справі наведеними висновкам суду касаційної інстанції не суперечать.
Щодо аргументу касаційної скарги про те, що проведення психологічної судової експертизи було ініційовано самим позивачем і проводилось з метою надання доказів, спричинення йому моральної шкоди ще до подання відповідного позову, а експертиза була проведена 31 серпня 2021 року, тобто не в рамках розгляду цієї справи та у порушення вимог частини п`ятої статті 106 ЦПК України без зазначення, що висновок підготовлений для подання до суду, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 грудня 2023 року у справі № 910/11210/22. Проведення експертизи у цій справі не є обов`язковим та не впливає на розмір моральної шкоди, а тому такі витрати не є судовими та не підлягають відшкодуванню колегія суддів доходить таких висновків.
З матеріалів справи вбачається, що до позовної заяви позивач додав копію висновку комісійної судової психологічної експертизи від 31 серпня 2021 року № 1362, проведеної експертами Сумського відділення Національного центру «Інститут судових експертиз ім. Заслуженого професора М. С. Бокаріуса» Міністерства юстиції України.
Зі змісту вступної частини висновку вбачається, що висновок складений для подачі до суду позовної заяви про відшкодування моральної шкоди. Про відповідальність за завідомо неправдиві висновки та відмову без поважних причин від виконання  покладених на експертів обов`язків за статтями 384, 385 КК України експерти 
С. Л. Бабич та ОСОБА_6 обізнані про що свідчать їх підписи.
Таким чином твердження представника заявника про те, що експертний висновок був підготовлений без зазначення, що він підготовлений для подання до суду спростовується матеріалами справи.
Одночасно колегія суддів зазначає, що Касаційний господарський суд у постанові 
від 21 грудня 2023 року у cправі № 910/11210/22 за позовом ТОВ «Мейкер Плюс» до ТОВ «Аларіт Оренда» про стягнення 189 677,42 грн безпідставно отриманих коштів, а також 603,87 грн інфляційних втрат та 888,63 грн 3% річних, нарахованих за період 
з 26 серпня 2022 року до 21 жовтня 2022 року висновків щодо вимог до експертного висновку не викладав, а тому означений аргумент касаційної скарги відхиляє.
Колегія суддів також зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у пунктах 174-179 постанови від 22 листопада 2023 року у справі № 712/4126/22 (провадження 
№ 14-123цс23) вказала, що витрати, пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи, належать до судових витрат (стаття 132, КАС України, стаття 123 ГПК України, стаття 133 ЦПК України). Висновок експерта може бути підготовлений як на підставі ухвали суду про призначення експертизи, так і на замовлення учасника справи. У випадку подання учасником справи до суду висновку експерта, складеного на його замовлення, у такому висновку має бути зазначено, що його підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Зокрема, інша сторона може подати до суду заяву про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи, і у разі, якщо суд визнає наявність таких підстав, такий висновок не приймається судом до розгляду (стаття 101 КАС України, стаття 98 ГПК України, стаття 102 ЦПК України).
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує не те, коли замовлено експертизу та отримано висновок експерта - до чи після звернення позивача до суду з позовом, а те, чи пов`язані безпосередньо ці витрати з розглядом справи. Отже, відшкодування витрат за проведення експертизи не обмежується випадком її призначення та проведення після відкриття провадження у справі. Відтак сторона, на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат за експертизу, проведену до подання позову, якщо такі витрати пов`язані з розглядом справи, зокрема якщо судом враховано відповідний висновок експерта як доказ.
Враховуючи, що витрати понесені позивачем на проведення експертизи пов`язані безпосередньо з розглядом справи, колегія суддів вважає правильними висновки судів у цій частині також, а тому відхиляє означений аргумент касаційної скарги.
Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.
Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій правильно стягнули компенсацію моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України.
Відшкодування моральної шкоди у цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.
Разом з тим зазначення судом першої інстанції у резолютивній частині рішення відомостей про вид рахунку, з якого буде здійснено безспірне списання, є помилковим з огляду на таке.
Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.
Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Згідно з пунктом 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).
У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі 
№ 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) зазначено, що у цивільному судочинстві зазначено, що держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави України, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною.
Відповідний правовий висновок також викладений у постановах Верховного Суду 
від 22 липня 2020 року у справі № 495/6187/16 (провадження № 61-8385св20), 
від 29 червня 2022 року у справі № 201/9398/20 (провадження № 61-11520св21), 
від 08 листопада 2023 року у справі № 711/7584/21 та від 07 лютого 2024 року у справі № 278/2621/21.
З огляду на викладене, суди зробили помилкові висновки про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди шляхом безспірного списання з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, оскільки кошти підлягають стягненню з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.
З урахуванням необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у зазначених вище постановах Верховного Суду, колегія суддів вважає, аналогічні за змістом аргументи касаційної скарги підлягають врахуванню, а касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції підлягають зміні з викладенням резолютивної частини в такій редакції:
«Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 10 050 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 17 092 грн на відшкодування судових витрат на проведення експертизи».
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Відповідно до частин першої, третьої та четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в частині способу стягнення моральної шкоди та судових витрат ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права, вказані судові рішення підлягають зміні з викладенням резолютивної частини в редакції цієї постанови. 
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З урахуванням того, що оскаржувані судові рішення змінені лише щодо способу стягнення грошових коштів у відшкодування моральної шкоди, а не щодо розміру цієї шкоди, судові витрати в касаційній інстанції розподілу не підлягають. 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу керівника Донецької обласної прокуратури задовольнити частково. 
Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 27 грудня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 14 грудня 2023 року змінити, виклавши резолютивну частину в такій редакції:
«Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 10 050 000 (десять мільйонів п`ятдесят тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди.
Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 17 092 (сімнадцять тисяч дев`яносто дві) гривні на відшкодування судових витрат на проведення експертизи».
В іншій частині рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 27 грудня 
2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 14 грудня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач                                                                                        І. В. Литвиненко
Судді:                                                                                                             А. І. Грушицький 
                                                                                                                        В. М. Ігнатенко
                                                                                                                        Є. В. Петров
                                                                                                                        В. В. Пророк