УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №754/6849/24 Головуючий у 1-й інст. Рудник М. І. 
Категорія 84 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого         Павицької Т.М.,
суддів                  Трояновської Г.С., Борисюка Р.М.

за участю секретаря судового засідання                Журавської Д.П.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №754/6849/24 за заявою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини з матір`ю, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на ухвалу Попільнянського районного суду Житомирської області від 20 вересня 2024 року, постановлену під головуванням судді Рудника М.І. в селищі Попільня Житомирської області, 

в с т а н о в и в :

У травні 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому просив визначити місце проживання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з ним.
У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому просила визначити місце проживання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з нею.
20 вересня 2024 року від представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 надійшла заява про забезпечення позову, в якій просив вжити заходи забезпечення позову наступним способом:
- зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні з сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та участі у його вихованні, при цьому не перешкоджати у здійсненні їй права особистого спілкування з сином через засоби зв`язку, у тому числі з використанням веб-камери;
- встановити наступний графік участі матері у спілкуванні з сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та його виховання: щопонеділка кожного першого та третього тижня місяця мати ОСОБА_1 після закінчення навчання забирає сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з навчального закладу, після чого він проживає з матір`ю за адресою її місяця проживання кожен перший та третій тиждень щомісяця до набрання законної сили рішення в цивільній справі №754/6849/24. 
В обґрунтування заяви про забезпечення позову зазначав, що в провадженні Попільнянського районного суду Житомирської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з батьком. Вказує, що ОСОБА_1 під час розгляду справи було подано зустрічний позов про визначення місця проживання дитини з матір`ю. Стверджує, що ОСОБА_1 після літніх канікул повернулась до свого місця проживання та роботи в місто Київ і на прохання ОСОБА_3 передала йому сина ОСОБА_4 для проживання на певний період. Однак, після цього ОСОБА_3 почав вчиняти дії, які перешкоджають матері дитини бачитись з нею, спілкуватись та проживати з нею, що може стати причиною втрати психоемоційного контакту матері з дитиною. Враховуючи викладене просив задовольнити заяву в повному обсязі.
Ухвалою Попільнянського районного суду Житомирської області від 20 вересня 2024 року заяву представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 задоволено частково. Забезпечено позов шляхом:
- зобов`язання ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні з сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та участі у його вихованні, при цьому не перешкоджати у здійсненні їй права особистого спілкування з сином через засоби зв`язку, у тому числі з використанням веб-камери;
- встановлено наступний графік участі матері у спілкуванні з сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та його виховання: щопонеділка кожного першого тижня місяця мати ОСОБА_1 після закінчення навчання забирає сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з навчального закладу, після чого він проживає з матір`ю за адресою її місяця проживання кожен перший тиждень щомісяця до набрання законної сили рішення в цивільній справі №754/6849/24. В решті задоволення заяви відмовлено.
Не погоджуючись із постановленою ухвалою представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просить її змінити та вжити заходів забезпечення позову у спосіб викладений в заяві про забезпечення позову від 19.09.2024.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що ОСОБА_1 сформулювала вимоги заяви про забезпечення позову для досягнення реалізації рівності батьків у проведенні часу з дитиною, до ухвалення рішення у справі про визначення її місця проживання. Звертає увагу на те, що в заяві ОСОБА_1 просила фактично, щоб дитина один тиждень проживала з матір`ю, а один тиждень з батьком, щомісяця до набрання рішенням суду у даній справі законної сили, задля повноцінного збереження емоційного зв`язку дитини з матір`ю. Зазначає, що задовольнивши частково заяву про забезпечення позову суд першої інстанції не врахував принцип рівності батьків у праві участі у вихованні дитини. Вказує, що дитина навчається в м. Києві, там же проживають обоє з батьків, таким чином обоє батьків мають можливість забезпечувати дитині вчасне відвідування навчального закладу. Вважає, що спільне проведення часу матері та дитини за місцем її проживання на рівних умовах з батьком є співмірним заходом забезпечення позову, який не порушуватиме прав ОСОБА_3 та не призведе до негативних наслідків для останнього. Враховуючи вищевикладене просить змінити ухвалу Попільнянського районного суду Житомирської області від 20 вересня 2024 року та вжити заходів забезпечення позову у спосіб викладений в заяві про забезпечення позову від 19.09.2024.
12 листопада 2024 року від представника ОСОБА_3 – ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін. Вказує, що наведені ОСОБА_1 підстави для зміни ухвали суду першої інстанції є безпідставними, викладеними у вигляді припущень, які не підтверджені належними та допустимими доказами. Зазначає, що доводи апеляційної скарги про вчинення дій щодо перешкод матері у побаченні та спілкуванні з дитиною не відповідає дійсності, є суто вигаданими для вирішення спору на її користь. Вказує, що твердження апелянта про те, що дитина тривалий час до звернення з позовом до суду перебувала з матір`ю не доведено жодним доказом. Звертає увагу на те, що в апеляційній скарзі фактично ставиться питання щодо вирішення спору по суті ще до ухвалення рішення у справі. 
Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).
Позов забезпечується, зокрема, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин (пункт 3 частини першої статті 150 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі №914/1570/20 (провадження №12-90гс20) зазначено, що: «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження №14-729цс19)).
У постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі №127/31828/19 (провадження №61-10859св20) вказано, «що у справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції правильно врахував, що зустрічі матері з дитиною будуть сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків матері із її малолітньою дитиною і ця обставина відповідатиме найкращим інтересам дитини. Колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей з матір`ю».
Аналогічну правову позицію Верховний Суд висловив і у постанові від 04 квітня 2018 року у справі №344/16653/16-ц.
Зустрічі матері з дитиною є співмірним заходом забезпечення позову, враховуючи, що цей спір виник із сімейних правовідносин.
Такого висновку дійшов Верховний суд у постанові від 15 листопада 2023 року у справі №467/403/22.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом у залежності до конкретного випадку, однак будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
У постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі №490/1087/21 (провадження №61-12931св21) вказано, що судове рішення про визначення місця проживання дитини і відібрання дитини від батька (матері) без позбавлення батьківських прав спрямовано на передачу дитини від однієї особи (батька/матері) до іншої особи (матері/батька). Заходи ж забезпечення позову, що полягають у визначенні часу та місця побачення і спілкування дитини з одним із батьків, який на час розгляду справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від неї, спрямовані на усунення перешкод у спілкуванні дитини з цим із її батьків на час вирішення по суті спору щодо місця її проживання.
ЄСПЛ наголошував на необхідності та важливості контакту дитини з кожним із батьків під час тривалого судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дитини. Так, у рішенні «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» від 04 вересня 2018 року ЄСПЛ вказав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі зі встановленням графіка відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо права на повагу до його приватного і сімейного життя, а тому є допустимим встановлення такого графіка до закінчення розгляду справи по суті.
У таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітньої дитини, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 25 листопада 2020 року у справі №760/15413/19 (провадження №61-9164св20), від 17 травня 2021 року в справі №761/25101/20 (провадження №61-1092св21), від 15 вересня 2021 року в справі №752/6099/20 (провадження №61-13598св20).
Системний аналіз наведених норм права та судової практики дає підстави вважати, що мати, яка на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.
При визначенні основних інтересів дитини в кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Як вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Наведене підтверджується копією свідоцтва про народження від 12.01.2017.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21 лютого 2020 року (справа №754/17942/19) шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , зареєстрований 12.07.2006 у відділі реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №860 розірвано.
Сторонами не заперечується той факт, що дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом з батьком – ОСОБА_3 .
Матеріали справи свідчать про те, що між сторонами, які є батьками малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 існує спір щодо місця його проживання та участі батьків у його вихованні, за вирішенням якого вони звернулись до суду. 
Визначаючи спосіб участі ОСОБА_1 у вихованні сина, а саме: щопонеділка кожного першого тижня місяця мати ОСОБА_1 після закінчення навчання забирає сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з навчального закладу, після чого він проживає з матір`ю за адресою її місяця проживання кожен перший тиждень щомісяця до набрання законної сили рішення в цивільній справі №754/6849/24, суд першої інстанції насамперед виходив з найкращих інтересів дитини та рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини.
Колегія суддів зазначає, що на підтвердження необхідності визначення участі ОСОБА_1 у вихованні дитини в обраний нею спосіб, а саме: щопонеділка кожного першого та третього тижня місяця мати ОСОБА_1 після закінчення навчання забирає сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з навчального закладу, після чого він проживає з матір`ю за адресою її місяця проживання кожен перший та третій тиждень щомісяця, не подано жодного доказу.
Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізував Європейський Суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права.
У рішенні від 07.12.2006 у справі «Хант проти України» ЄСПЛ зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ від 07.08.1996 у справі «Йогансен проти Норвегії»).
У рішенні ЄСПЛ від 11.07.2017 у справі «М. С. проти України» (заява №2091/13) йдеться про визначення інтересів дитини, їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.
Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й передусім повинні бути враховані інтереси дитини, а вже тільки потім - права її батьків.
Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини.
При вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини, встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 червня 2023 року у справі №607/2272/22 (провадження №61-2215св23).
Враховуючи наведене, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення заяви представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 про забезпечення позову.
Доводи апелянта, що графік, який встановив суд порушує права та інтереси ОСОБА_1 , колегія суддів вважає безпідставними та такими, що ґрунтуються на припущеннях останньої, оскільки суд першої інстанції врахував, що наразі саме такий графік відповідатиме найкращим інтересам дитини.
Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, про що зазначив у апеляційній скарзі заявник.
Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про часткове задоволення заяви про забезпечення позову, якнайбільше врахувавши саме інтереси дитини.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, судом першої інстанції додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому ухвалу суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Ухвалу Попільнянського районного суду Житомирської області від 20 вересня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Дата складення повного судового рішення 21 листопада 2024 року.

Головуючий 

Судді