ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9263/24 Справа № 199/727/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Богун О. О. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2024 року                                                                м. Дніпро
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - Максюти Ж.І.
суддів - Космачевської Т.В., Халаджи О.В.
за участю секретаря - Лопакової А.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Бут Наталії Вікторівни на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2024 року по справі позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Римська Анастасія Вікторівна, ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерство оборони України, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю, - 

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , треті особи: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Римська Анастасія Вікторівна, ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерство оборони України, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю.
В обґрунтування позовних вимог посилаючись на те, що 07.03.2016, позивачка познайомилася зі своїм майбутнім цивільним чоловіком ОСОБА_3 та вирішили почати зустрічатися. У 2017 році, позивачка та ОСОБА_3 познайомилися з батьками один одного. У 2018 році ОСОБА_3 переїхав до м.Дніпра та почав працювати на ТОВ «Будівельно-виробнича фірма «ЕЛІТПРОЕКТ», а ОСОБА_1 навчалася в Запорізькому Національному Університеті. Весь цей час почуття ОСОБА_1 та ОСОБА_3 стали міцнішими та як наслідок цього в кінці 2018 року, ОСОБА_3 запропонував позивачці перейти на індивідуальний графік навчання та переїхати до м.Дніпро з метою проживання разом однією сімєю на що остання погодилася. 01 січня 2019 року ними було орендовано житло, а саме кімнату в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 та розпочали спільно проживати та будувати сім`ю. За час проживання за вищезазначеною адресою, вони мали спільний бюджет, працювали та проживали разом, як чоловік та дружина.
15 серпня 2020 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 орендували квартиру за адресою: АДРЕСА_2 та проживали разом до 25 жовтня 2021 року. В подальшому, планували весілля, але порадившись вирішили, що за ці кошти можуть купити власне житло та розпочали пошук будинку для його купівлі. У жовтні 2021 року вирішили придбати будинок, який їм сподобався.
Однак, коштів на купівлю будинку не вистачало, а тому ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вирішили взяти у борг у своїх знайомих, а саме, частину коштів взяли у матері ОСОБА_3 , у матері ОСОБА_1 у розмірі 5000 доларів США, у дядька ОСОБА_4 у розмірі 3000 доларів США та у близьких друзів родини по 3000 доларів США.
18 жовтня 2021 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_3 та земельної ділянки за вказаною адресою, договори було засвідчено приватним нотаріусом. Оскільки, на момент оформлення договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не зареєстрували шлюб, то вирішили, що будинок буде оформлено на ОСОБА_3 . Після купівлі-продажу вищезазначеного будинку, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за спільні кошти почали його облаштовувати та купувати всі необхідні речі для проживання в будинку.
Отже за час спільного проживання, за спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_3 придбали будинок, земельну ділянку та все необхідне для проживання у ньому.
В подальшому, з початку повномасштабної збройної агресії РФ проти України, ОСОБА_3 був призваний до Збройний сил України, де проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
За весь час проходження військової служби, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розрахувалися з боргами, які брали на купівлю будинку та необхідних речей.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер від ушкодження несумісного із життям захищаючи рідну землю від ворожих сил.
Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на все належне йому майно, в тому числі на домоволодіння АДРЕСА_3 . Спадкоємцем ОСОБА_3 є його мати - ОСОБА_2 , якій достовірно було відомо про факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у вищезазначеному будинку.
Проте, ОСОБА_2 вважає, що позивачка не проживала з її сином ОСОБА_3 , та не має жодних підстав на отримання спадкового майна, яке ОСОБА_1 та ОСОБА_3 купували разом, та проживали там як чоловік та дружина.
В січні 2023 року, позивачка дізналася, що приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Римською А.В. було відкрито спадкову справу після померлого ОСОБА_3 та звернулася до нотаріуса із заявою про видачі Свідоцтва про право власності на частину будинку АДРЕСА_3 . Однак, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Римською А.В. позивачу було відмовлено у видачі Свідоцтва про право власності на частину будинку АДРЕСА_3 та рекомендовано звернутися до суду.
Таким чином позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом.
На підставі зазначеного та з урахуванням уточнених позовних вимог позивач просить суд, встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 2019 року по день смерті ОСОБА_3 , - ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на частину домоволодіння АДРЕСА_3 та на частину земельної ділянки, площею 0,0305 га, кадастровий номер:1210100000:01:491:0007, цільове призначення – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: по АДРЕСА_3 в порядку спільної сумісної власності після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 ; стягнути з відповідача судові витрати по справі.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 04 липня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Римська Анастасія Вікторівна, ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерство оборони України, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю - відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Бут Н.В. посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, не встановлено обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, висновки суду не відповідають обставинам справи, а також порушено норми матеріального та процесуального права, тому просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
В письмових поясненнях на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Голубніченко В.О. просить апеляційну скаргу на рішення залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду – залишити без змін, з огляду на таке.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним
і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права
із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає в повному обсязі.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні
та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася
до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно
до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода
на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує
при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
З матеріалів справи вбачається, що  ОСОБА_3 належить домоволодіння АДРЕСА_3 , що підтверджується Договором купівлі-продажу житлового будинку від 18 жовтня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сеідовою В.О. та зареєстрованого в реєстрі під №4302.
Крім того, ОСОБА_3 належить земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер: 1210100000:01:491:0007, цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що підтверджується Договором купівлі-продажу житлового будинку від 18 жовтня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сеідовою В.О. та зареєстрованого в реєстрі під №4303.
Факт купівлі ОСОБА_3 вищезазначеного нерухомого майна у судовому засіданні не оспорюється. Зазначені договори є чинними, ніким не оспореними.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, наявного в матеріалах справи.
Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на належне йому нерухоме майно.
Спадкоємцем померлого є його мати – ОСОБА_2 , яка 16 листопада 2022 року подала до Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Римської А.В. заяву про прийняття спадщини після померлого сина ОСОБА_3 .
Позивачка, ОСОБА_1 також звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Римської А.В. з заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_3 та про видачу Свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя, набутого за час спільного проживання із спадкодавцем ОСОБА_3 .
Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Римської А.В. про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 27 січня 2023 року, ОСОБА_1 було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя, набутого за час спільного проживання із спадкодавцем ОСОБА_3 , оскільки документів, що підтверджують набуття об`єктів нерухомого майна заявником та спадкодавцем на праві спільної сумісної власності не надано.
Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи,
які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права
та обов`язки.
Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям
за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі № 1-8/99
за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», частин четвертої і п`ятої статті 22 Закону України «Про міліцію» та частини шостої статті 22 Закону України «Про пожежну безпеку» (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») вказано, що обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах
на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних
чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.
Частиною другою статті 21 СК України встановлено, що проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав
та обов`язків подружжя.
Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі
між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором
між ними. На майно, що є об`єктом права спільної власності жінки та чоловіка,
які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення Глави 8
цього Кодексу (стаття 74 СК України).
Отже, до майна, що було набуте під час проживання осіб однією сім`єю, застосовуються положення сімейного законодавства, які регулюють правові відносини з приводу права спільної сумісної власності подружжя.
Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин (спільне проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України), оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.
Наведене узгоджуються із правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19), неодноразово підтриманою Верховним Судом
у постановах: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження
№ 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 (провадження
№ 61-3071св21) та інших.
У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 587/302/16 (провадження
№ 61-18522св18) Верховний Суд указав, що закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
Тому, відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки остання не довела факт спільного проживання з померлим ОСОБА_3 за відповідний період та існування між ними відносин, притаманних подружжю, а інші позовні вимоги є похідними від вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. 
У відповідності до п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін
(частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81
ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,
на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),
що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин,
які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування
(частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку
про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази
за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
При цьому, за своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованих висновків, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.
Доводи апеляційної скарги, були предметом розгляду у суді першої інстанції та судом першої інстанції їм було надано обґрунтовану оцінку.
Так, на підтвердження доводів апеляційної скарги про те, що вона та ОСОБА_3 проживали разом в гуртожитку за адресою АДРЕСА_4 з 01 січня 2019 року до 14 серпня 2020 року, апелянт посилається на акт про проживання осіб від 17.07.2023 року (том 2 а.с.4), який був підписаний свідками ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , однак вказаний акт оформлений не належним чином, оскільки складений без присутності представника- управителя гуртожитком.
Відповідно до ст.131 Житлового кодексу Української РСР визначено порядок надання жилих приміщень в гуртожитках комунальної власності, користування ними та їх утримання. Користування жилими приміщеннями в гуртожитках, що перебувають у комунальній власності, у процесі реалізації прав та виконання обов`язків їх власників здійснюється відповідно до положень Цивільного кодексу України, Законів України “Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків”, “Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку” та інших актів законодавства. 
Проте, позивачем до матеріалів справи не надано жодного підтверджувального документа на підставі чого вона була вселена та мешкала в гуртожитку по АДРЕСА_4 . 
Другий акт про проживання в квартирі АДРЕСА_5 з 15 серпня 2020 року по 25 жовтня 2021 року, також підписаний тільки свідками ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , та не має підпису господаря або власника квартири, а також представника органу місцевого самоврядування в межах території проживання, як це передбачено ст.ст. 10,11 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», ст. 25, 49 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (т.2а.с.5).
Договір оренди квартири АДРЕСА_5 підписаний самою позивачкою, та підпису ОСОБА_3 не має. В усіх доданих до матеріалів справи платіжних документах за цим договором, платником послуг виступає позивачка, що свідчить про укладання договору оренди квартири саме позивачкою самостійно (т.1 а.с.13-18).
В п.9 договору купівлі-продажу спірного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 від 18.10.2021, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 зазначено, що Покупець ( ОСОБА_3 ) у своїй заяві, доведеній нотаріусом до відома Продавця, стверджує, що у шлюбі він не перебуває, однією сім`єю без реєстрації шлюбу не проживає, житловий будинок, що набувається буде належати йому на праві особистої приватної власності (Т.1а.с.19)
Також, 18.10.2021 між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки кадастровий номер: 1210100000:01:491:0007 розташована за адресою: АДРЕСА_3 , на якій розташований спірний будинок. Відповідно до п. 11 цього Договору зазначено, що Покупець ( ОСОБА_3 ) у своїй заяві, доведеній нотаріусом до відома Продавця, стверджує, що у шлюбі він не перебуває, однією сім`єю без реєстрації шлюбу не проживає, земельна ділянка, що набувається буде належати йому на праві особистої приватної власності. (т.1 а.с.
Отже, ОСОБА_3 було написано дві заяви по одній на кожний договір купівлю-продажу, що він стверджував, що однією сім`єю без реєстрації шлюбу не проживає, земельна ділянка та житловий будинок, що набувається буде належати йому на праві особистої приватної власності. 
В той же день, 18.10.2021 року ОСОБА_5 отримано грошові кошти за продаж вказаного будинку та земельної ділянки саме від ОСОБА_3 , що підтверджується розпискою від 18.10.2021 (а.с. 
Допитані в судовому засіданні апеляційної інстанції свідки ОСОБА_10  та ОСОБА_4 , кожен окремо не підтвердили суду обставин, які б свідчили на підтвердження факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, а тому покази цих свідків не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.
Що стосується розписок, наданих позивачкою, на підтвердження повернення боргу ОСОБА_4 та ОСОБА_11 (т.2а.с.6-7), як вона стверджує, отриманих нею спільно з ОСОБА_3 на покупку спірного будинку, то вказані докази також не можуть бути належними та допустимими доказами по справі, оскільки поясненнями сторони та показаннями свідка, (у тому числі і розписками) не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18).
А тому, апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував доводи апеляційної скарги, з посиланням на докази згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України, тоді як суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382,384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бут Наталії Вікторівни — залишити без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2024 року— залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: