ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2024 року	Львів	Справа № 140/33883/23 пров. № А/857/10207/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі :

головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Гуляка В.В., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 18 березня 2024 року (ухвалене головуючим-суддею Волдінером Ф.А. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Луцьку) у справі за адміністративним позовом Виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити певні дії,

                                                     в с т а н о в и в :

У листопаді 2023 року виконавчий комітет Нововолинської міської ради Волинської області (далі - виконком Нововолинської міської ради, позивач) звернувся в суд із адміністративним позовом до ОСОБА_1 , в якому просив зобов`язати ОСОБА_1 знести за власний рахунок самочинно збудований об`єкт по АДРЕСА_1 та привести будівлю із земельною ділянкою до попереднього стану.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 18.03.2024 позовні вимоги були задоволені повністю.
Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 всупереч вимог законодавства перепланувала приміщення власної квартири та у встановлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені приписом про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності та не привела його до попереднього стану.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій через неповне з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що в порушення норм процесуального права, суд першої інстанції не надав їй право подати відзив на позовну заяву, відновивши провадження по справі після апеляційного перегляду ухвали про відкриття провадження по справі та ухваливши одночасно оскаржуване рішення. Суд першої інстанції відкрив провадження за позовною заявою, яка не була підписана позивачем. За результатами проведеного обстеження наприкінці 2023 року працівниками виконкому Нововолинської міської ради території громади було протиправно складено акт та винесено постанову від 25.09.2023 про закриття відносно неї провадження по адміністративній справі за ст.152 КУпАП за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення. Таким рішенням позивач визнав її дії щодо часткової реконструкції правомірними та такими, що відповідають нормам Закону. Проте, висновки суду є протилежними і вказують на її вину у вчиненні інкримінованого їй правопорушення за ст.152 КУпАП. Висновки суду про те, що вона здійснювала переобладнання та перепланування не відповідають фактичним обставинам, оскільки вона здійснювала часткову реконструкцію та ремонт підлоги в квартири, що не потребує дозволу органу місцевого самоврядування. Також заперечує факт здійснення демонтажу несучих стін або розширення віконних пройомів, а також втручання в інженерні системи будинку, порушення конструктивних елементів будинку та руйнації несучих стін. Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду у складі касаційного цивільного суду, викладеними у постанові від 28.04.2020 по справі №727/11479/17. Судом також були проігноровані висновки Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладені у справі №334/2101/16-а щодо формулювань та принципів різниці між новим будівництвом, технічного переоснащення діючих підприємств, реставрації, капітального ремонту. Судом першої інстанції помилково стверджується, що нібито наявне істотне відхилення від проекту, однак протект не був розроблений у зв`язку з відсутністю такої потреби. При цьому зазначає, КП “ВолиньПроект” повідомило про те, що влаштування дверного прорізу замість віконного в торцевій стіні квартири без його розширення, не являтиметься втручанням у несучі конструкції будівлі, оскільки дана стіна є самонесучоющо Крім того, КП “УЖК №1” Нововолинської міської ради своє відповіддю за №549 також не заперечувало проти проведення реконструкції квартири. Також нею було отримано погодження сусідів по будинку на облаштування окремого входу до квартири. Судом неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права в частині задоволення вимоги про знесення самочинного будівництва. Зазначає, що перепланування мало бути здійснено шляхом влаштування дверного прорізу замість віконного в торцевій стіні квартири з метою творення евакуаційного виходу в умовах воєнного стану. Також наголошує на тому, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права щодо вирішення даного спору за правилами адміністративного судочинства.
Позивач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що 14.07.2023 під час обстеження території Нововолинської територіальної громади встановлено, що у липні 2023 року в квартирі АДРЕСА_2 власницею було здійснено демонтаж вікна та встановлено замість нього металопластикові вхідні двері розміром 1,45х2,12 м, таким чином влаштовано вихід на вулицю Грушевського з вікна приміщення, збільшено два віконні отвори, які виходять на вулицю Героїв ЗСУ та встановлено металопластикові вікна розміром 1,1х2,2 м замість існуючих вікон розміром 1,85х1,35 м та 1,1х1,35 м у зовнішній стіні будинку з втручанням в огороджувальні конструкції будинку, демонтовано всі внутрішні стіни квартири, перенесено санвузол, по площі всієї квартири залито бетонну підлогу. Власниця квартири не зверталась у відділ містобудування та архітектури виконавчого комітету для отримання містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва. Крім того, у неї відсутня належним чином розроблена та затверджена проектна документація на будівництво об`єкту.
29.09.2023 було складено акт комісійного обстеження об`єкта будівництва.
З огляду на виявлені порушення вимог містобудівного законодавства, на підставі акту від 29.09.2023 Управлінням муніципальної варти виконкому Нововолинської міської ради ОСОБА_1 було внесено припис, яким зобов`язано у термін до 16.10.2023 усунути порушення шляхом відновлення архітектурних деталей до попереднього стану (зробити вікна назад, замурувавши двері).
Також було складено протокол про адміністративне правопорушення №000212 від 04.07.2023, за результатами розгляду якого прийнято постанову про накладення адміністративного стягнення №153-1 від 04.09.2023, відповідно до якої ОСОБА_1 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.152 КУпАП.
Реалізовуючи визначені Законом функції, виконком Нововолинської міської ради звернувся до адміністративного суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що втручання в огороджувальні та несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, переобладнання і перепланування жилих приміщень у жилих будинках, що призводять до порушення тривкості або руйнації несучих конструкцій будинку, погіршення цілісності і зовнішнього вигляду фасадів, без отримання дозвільних документів заборонено. Суд зазначив, що після проведення перевірки та внесення припису про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, відповідачка не вжила заходів для отримання дозвільних документів та не ввела у експлуатацію самочинну перебудову в квартирі відповідно до вимог закону, а лише сплатила накладені на неї штрафи за вчинені адміністративні правопорушення. Суд врахував здійснені виконкомом ради всі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення відповідачки до відповідальності та дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання її відновити архітектурні деталі до попереднього стану.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного. 
З матеріалів справи видно, що постановою адміністративної комісії при виконкомі Нововолинської міської ради №153-1 від 04.09.2023 ОСОБА_1 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.152 КУпАП, тобто у порушенні державних стандартів, норм і правил у сфері благоустрою населених пунктів, правил благоустрою територій населених пунктів.
Суть правопорушення за змістом вищевказаної постанови полягала у тому, що 14.07.2023 об 11 год 34 хв у АДРЕСА_1 було виявлено факт перебудови жилого приміщення без дозвільних документів, а саме : перероблено вікна на двері гр. ОСОБА_1 , що є порушенням п.10.3.27 Правил благоустрою території населених пунктів Нововолинської міської територіальної громади, затверджених рішенням міської ради №18/26 від 19.12.2022, що є порушенням ст.152 КУпАП.
При цьому, відповідачка в апеляційній скарзі наголошує про невідповідність висновків суду першої інстанції в цій частині та зазначає, що провадження по адміністративній справі за ст.152 КУпАП відносно неї було закрите.
Проте, як встановлено судом апеляційної інстанції, приведені вище висновки суду першої інстанції ОСОБА_1 не спростувала та не надала доказів оскарження постанови адміністративної комісії при виконкомі ради №153-1 від 04.09.2023.
Отже, наявними у справі доказами підтверджується факт притягнення відповідачки до адміністративної відповідальності, передбаченої ст.152 КУпАП та чинності на момент апеляційного перегляду спірної постанови. 
Додана до апеляційної скарги копія постанови адміністративної комісії при виконкомі міської ради №182-1 від 25.09.2023 про закриття провадження по адміністративній справі за ст.186 КУпАП вищевказаних висновків суду не спростовує, оскільки відповідальність за цією статтею настає за самоуправство, тобто самовільне, всупереч встановленому законом порядку, здійснення свого дійсного або гаданого права, що не завдало істотної шкоди громадянам або державним чи громадським організаціям.
Тобто, закриваючи провадження за одним складом правопорушення, у законній силі залишена постанова про притягнення до відповідальності за іншим складом, який утворює самостійній склад, чинність якого не залежить від закриття чи скасування іншого.
Реалізуючи передбачені Законом України “Про місцеве самоврядування в Україні” №280/97-ВР від 21.05.1997 (далі - №280/97-ВР) повноваження, виконком Нововолинської міської ради звернувся в суд із позовом про зобов`язання відповідачки демонтувати самочинно здійснені перепланування у приміщенні власної квартири, оскільки встановлені в приписі про усунення порушень вимог законодавства сфері містобудівної діяльності нею не виконані. 
Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України “Про архітектурну діяльність” №687-XIV від 20.05.1999 (далі - Закон №687-XIV), будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України “Про регулювання містобудівної діяльності”.
Частиною п`ятою статті 26 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” №3038-VІ від 17.02.2011 (далі - Закон №3038-VІ) визначено, що проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку : 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування
Право на виконання будівельних робіт та документи, що необхідні для його отримання, визначені статтею 34 Закону №3038-VI.
Згідно ч.2 ст.383 ЦК України, власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку
Згідно ч.1, 2, 4 ст.376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок
Згідно п.п.3, 4 п.“б” ст.31 Закону №280/97-ВР, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать : здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об`єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу; здійснення контролю за забезпеченням надійності та безпечності будинків і споруд незалежно від форм власності в районах, що зазнають впливу небезпечних природних і техногенних явищ та процесів
Фактичні обставини справи свідчать про те, що відповідачка здійснила реконструкцію своєї квартири шляхом здійснення демонтажу вікна та встановлення замість нього металопластикових вхідних дверей розміром 1,45х2,12 м, чим влаштовано вихід на вулицю Грушевського з вікна приміщення, збільшено два віконні отвори, які виходять на вулицю Героїв ЗСУ, та встановлення металопластикових вікон розміром 1,1х2,2 м замість існуючих розміром 1,85х1,35 м та 1,1х1,35 м в зовнішній стіні будинку з втручанням в огороджувальні конструкції будинку, демонтувала всі внутрішні стіни квартири, здійснила перенесення санвузла, по площі всієї квартири залито бетонну підлогу без відповідних документів, які дають право виконувати будівельні роботи, та з істотними порушеннями будівельних норм і правил. 
Вказані обставини, на думку колегії суддів, спростовують доводи відповідачки про здійснення нею часткової реконструкції та ремонту підлоги в квартирі, що не потребує дозволу органу місцевого самоврядування, а не переобладнання та перепланування, як помилково вважав суд першої інстанції (на думку скаржиці).
При цьому, відповідачка самочинно збудовані переобладнання не демонтувала, у зв`язку з чим виконавчий комітет Нововолинської міської ради звернувся з даним позовом до суду.
Згідно ст.154 ЖК Української РСР, виконавчі комітети місцевих Рад народних депутатів здійснюють контроль за утриманням будинків (квартир), що належать громадянам.
Відповідно до ч.3 ст.52 Закону №280/97-ВР, сільська, селищна, міська рада може прийняти рішення про розмежування повноважень між її виконавчим комітетом, відділами, управліннями, іншими виконавчими органами ради та сільським, селищним, міським головою (у тому числі з метою забезпечення надання адміністративних послуг у строк, визначений законом) в межах повноважень, наданих цим Законом виконавчим органам сільських, селищних, міських рад.
Відповідно до ч.2 ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Частиною п`ятою статті 319 ЦК України визначено, що власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.
Згідно ч.2 ст.383 ЦК України, власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.
Відповідно до ч.1 ст.151 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію.
За змістом п.п.1.4.1, 1.4.2, 1.4.3, 1.4.4 п.1.4 Правил утримання житлових будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства №76 від 17.05.2005, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25.08.2005 за №927/11207 (далі - Правила №76), переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства. Переобладнання жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень містить у собі - улаштування в окремих жилих будинках, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень індивідуального опалення та іншого інженерного обладнання, перенесення нагрівальних, сантехнічних і газових приладів; влаштування і переобладнання туалетів, ванних кімнат, вентиляційних каналів. Перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків є елементами перепланування жилих приміщень. Переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що призводять до порушення тривкості або руйнації несучих конструкцій будинку, погіршення цілісності і зовнішнього вигляду фасадів, порушення вимог протипожежної безпеки та засобів протипожежного захисту, не допускається. Перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що погіршує умови експлуатації і проживання всіх або окремих громадян у будинку або квартирі, не допускається.
Відповідно до п.п.1.4.6 п.1.4 Правил №76, власник, наймач (орендар) жилого будинку, жилого чи нежилого у жилому будинку приміщення, що припустив самовільне переобладнання або перепланування, яке призводить до порушення конструктивних елементів або засобів протипожежного захисту, зобов`язаний за свій рахунок привести це приміщення до попереднього стану. У разі, якщо самовільне перепланування або переобладнання призводить до погіршення технічного стану жилого будинку в цілому та порушуються права інших споживачів, зазначені роботи виконуються виконавцем послуг, питання відшкодування вартості цих робіт власником, наймачем (орендарем) жилого будинку, жилого чи нежилого у жилому будинку приміщення вирішується у судовому порядку.
Пунктом 3 ДБН В.3.2-2-2009 “Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт”, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України №295 від 22.07.2009 передбачено, що реконструкція житлового будинку – це перебудова житлового будинку з метою поліпшення умов проживання, експлуатації, зміни кількості житлових квартир, загальної і житлової площі тощо у зв`язку зі зміною геометричних розмірів, функціонального призначення, заміною окремих конструкцій, їх елементів, основних техніко-економічних показників.
Частиною сьомою статті 376 ЦК України передбачено, що у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.
Згідно п.1 ч.1 ст.13 Закону України “Про благоустрій населених пунктів” №2807-IV від 06.09.005 (далі - Закон №2807-IV), об`єктом благоустрою є території загального користування.
Відповідно до ст.14 Закону №2807-IV, об`єкти благоустрою використовуються відповідно до їх функціонального призначення для забезпечення сприятливих умов життєдіяльності людини на засадах їх раціонального використання та охорони з урахуванням вимог правил благоустрою території населених пунктів, інших вимог, передбачених законодавством.
На об`єктах благоустрою забороняється виконувати роботи без дозволу в разі, якщо обов`язковість його отримання передбачена законом (п.1 ч.1 ст.16 Закону №2807-IV).
Згідно п.2, 3 ч.2 ст.17 Закону №2807-IV, у сфері благоустрою населених пунктів громадяни зобов`язані дотримуватися правил благоустрою території населених пунктів, не порушувати права і законні інтереси інших суб`єктів благоустрою населених пунктів.
Частиною сьомою статті 34 Закону №3038-VI передбачено, що виконання будівельних робіт без відповідного документа, передбаченого цією статтею, вважається самочинним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно із законом.
Судом встановлено, що відповідачка здійснила виконання будівельних робіт з реконструкції квартири без отримання жодних дозвільних документів.
На необхідність отримання дозвільних документів наголошувалось у постанові адмінкомісії №153-1 від 04.09.2023, яка, як зазначалось вище, є чинною.
При цьому, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 не зверталась у відділ містобудування та архітектури виконавчого комітету для отримання містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва та у неї відсутня належним чином розроблена та затверджена проектна документація на будівництво об`єкту.
Крім того, вимоги припису, яким зобов`язано ОСОБА_1 у термін до 16.10.2023 усунути порушення шляхом відновлення архітектурних деталей до попереднього стану (зробити вікна назад, замурувавши двері), нею були проігноровані.
У розглядуваному випадку, для висновку про задоволення позовних вимог визначальним та достатнім є той факт, що відповідачка здійснила будівництво без документів, що дають право на це та без належно затвердженого проекту і не виконала вимоги зобов`язального характеру, яким вимагалось усунути виявлені порушення.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 29.01.2020 по справі №822/2149/18, від 03.03.2021 по справі №826/13266/18.
При цьому, суд першої інстанції слушно зауважив, що після проведення перевірки та внесення припису про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, відповідачка не вжила заходів для отримання дозвільних документів та не ввела в експлуатацію самочинну перебудову в квартирі відповідно до вимог закону, а лише сплатила накладені на неї штрафи за вчинені адміністративні правопорушення.
Стосовно доводів відповідачки про те, що в порушення норм процесуального права, суд першої інстанції не надав їй право подати відзив на позовну заяву, відновивши провадження по справі після апеляційного перегляду ухвали про відкриття провадження по справі та ухваливши одночасно оскаржуване рішення, колегія суддів зазначає, що апеляційна скарга на ухвалу про відкриття провадження була подана ОСОБА_1 07.12.2023 та ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.02.2024 була повернута скаржниці.
Ухвала суду апеляційної інстанції була надіслана ОСОБА_1 за адресою : АДРЕСА_3 26.02.2024 за №140/33883/23/01-17/12031/24, а справа повернута до суду першої інстанції 01.03.2024.
Колегія суддів вважає, що з урахуванням описаних обставин, а також встановленого в ухвалі про відкриття провадження від 20.11.2023 п`ятнадцяти денного строку, ОСОБА_1 не була позбавлена можливості подати відзив на позовну заяву.
Стосовно доводів скаржниці про те, що суд першої інстанції відкрив провадження за позовною заявою, яка не була підписана позивачем, колегія суддів зазначає, що виконкомом Нововолинської міської ради було подано позовну заяву через “Електронний суд” з накладенням ЕЦП.
Висновки Верховного Суду у складі касаційного цивільного суду, викладеними у постанові від 28.04.2020 по справі №727/11479/17, а також Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладені у справі №334/2101/16-а, на які посилається позивачка, на думку колегії суддів, не є релевантними до даної справи.
Доводи ОСОБА_1 про наявність погодження з боку сусідів по будинку не відповідають фактичним обставинам, оскільки в провадженні суду перебуває справа за її адміністративним позовом до виконкому Нововолинської міської ради, предметом якої є протиправність рішення виконкому ради №642 від 20.12.2023, яким відмовлено їй у наданні дозволу на переведення житлового приміщення-квартири АДРЕСА_4 у нежитлове приміщення під розміщення об`єкта невиробничої сфери-магазину, з причин відсутності згоди сусідки по будинку ОСОБА_2 власниці суміжної квартири АДРЕСА_5 .
Також колегія суддів вважає хибними доводи відповідачки про те, що перепланування мало бути здійснено шляхом влаштування дверного прорізу замість віконного в торцевій стіні квартири з метою створення евакуаційного виходу в умовах воєнного стану, оскільки знову ж таки, обставини іншої справи вказують на те, що метою звернення ОСОБА_1 до відповідача було переведення квартири у нежитловий фонд для будівництва магазину.  
З приводу доводів скаржниці про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які полягають у вирішенні даного публічно-правового спору за правилами адміністративного судочинства, колегія суддів зазначає наступне.
Так, Велика Палата Верховного Суду у постановах від 11.04.2018 по справі №161/14920/16-а, від 16.05.2018 по справі № 522/5487/17 відступила від раніше висловлених висновків Верховного Суду України про те, що об`єкти самочинного будівництва належать до об`єктів цивільних прав, а тому спори за позовами органів державного архітектурно-будівельного контролю про зобов`язання знесення самочинного будівництва підлягають розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, оскільки такі спори не стосуються захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин, а пов`язані з вирішенням питань щодо речових прав.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду наголосила, що самочинне будівництво не можна віднести до об`єктів цивільних прав, і норми щодо захисту цих цивільних прав на об`єкти самочинного будівництва не розповсюджуються. Зазначила, що метою знесення об`єктів самочинного будівництва за позовом органів державного архітектурно-будівельного контролю є не перехід права власності на ці об`єкти, а приведення будівництва у відповідність до імперативних вимог публічно-правових норм, направлених на захист суспільних інтересів. Зважаючи на викладене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що спір за позовом органів державного архітектурно-будівельного контролю про приведення будівництва у відповідність до імперативних вимог публічно-правових норм не пов`язаний з вирішенням питання щодо речового права, а є публічно-правовим, оскільки виник за участю суб`єкта владних повноважень, який реалізовував у спірних правовідносинах надані йому чинним законодавством владні управлінські функції стосовно виявлення факту самочинного будівництва та усунення порушень шляхом знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування. Справа за позовом такого суб`єкта належить до компетенції адміністративних судів.
Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 по справі №826/12372/17, від 16.10.2019 по справі №522/6962/18.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини”, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі “Проніна проти України” (рішення від 18.07.2006). 
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі “Серявін та інші проти України” ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії” (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

                                                  п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 18 березня 2024 року по справі №140/33883/23 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	С. М. Шевчук