ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2024 року          м.Дніпро         Справа №  904/5741/23

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Дарміна М.О.
суддів: Чус О.В., Кощеєв І.М.

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику (повідомлення) сторін апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.04.2024 у справі №         904/5741/23 
За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 
про стягнення безпідставно набутих коштів

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в загальному розмірі 45054,90грн, з якої: 40000,00грн - основний борг, 3641,20грн - інфляційні втрати, 1413,70грн - 3% річних. Судові витрати по сплаті судового збору просить покласти на відповідача.
Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що здійснив перерахування грошових коштів у сумі 40000,00грн на рахунок відповідача помилково та посилаючись на статті 1212, 1213 Цивільного кодексу України, вважає, що грошові кошти в сумі 40000,00грн набуті відповідачем без достатньої правової підстави.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 09.04.2024 у справі        №904/5741/23 відмовлено в задоволенні позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в загальному розмірі 45054,90грн, з якої: 40000,00грн - основний борг, 3641,20грн - інфляційні втрати, 1413,70грн - 3% річних.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем недоведено те, що спірна сума є безпідставно отриманою відповідачем в розумінні статті 1212 Цивільного кодексу України, оскільки кошти оплачувались позивачем на підставі рахунку, отриманого від відповідача.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про більшу вірогідність доказів, наданих відповідачем у підтвердження обґрунтування своєї позиції. 

Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи апеляційної скарги:

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулась Фізична особа-підприємць ОСОБА_1 , в якій просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області від 09.04.2024 у справі № 904/5741/23 та ухвалити нове рішення, яким  позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Узагальнення доводів апеляційної скарги:

Скаржник не погоджується з рішенням суду першої інстанції і вважає, що рішення суду в зазначеній справі було ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права.
          Скаржник вказує на те, що у оскаржуваному рішенні суд вказав: «Таким чином, між сторонами було укладено договір купівлі-продажу у спрощений спосіб». 
Натомість, матеріали справи взагалі не містять жодних доказів того, що між сторонами склалися будь-які договірні відносини, твердження Відповідача про те, що були" перемовини і була досягнута згода свого підтвердження не знайшли.
Хоча позивач  і зазначає, що між сторонами дійсно були перемовини, але згоди  сторони не дійшли, оскільки позивача не  влаштувала ціна, і внаслідок помилки та виставлення  рахунку відповідачем позивач безпідставно перерахував на рахунок відповідача грошові кошти.
Також скаржник посилається на те, що  матеріали справи не містять  та у судовому  засіданні не було встановлено, що між сторонами виникли будь-які договірні відносини, так само як і не було встановлено жодну із істотних умов договору купівлі-продажу, який  нібито  уклали між собою сторони.
Матеріали справи не містять повного і безумного акцепту а ні позивача, а ні відповідача.
Що ж стосується посилань суду на укладення договору у спрощений спосіб, скаржник вказує на те, що  все одно відповідно до частини 2 статті 184 Господарського кодексу України укладення договору на основі вільного волевиявлення сторін може відбуватися у спрощений спосіб або у формі єдиного документа, з додержанням загального порядку укладення договорів, встановленого статтею 181 цього Кодексу. 
Норма ж статті 181 ГК України є бланкетною та відсилає все одно до відповідних норм саме Цивільного кодексу України: «Господарський договір укладається в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі:

Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 надано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній зазначає, що рішення господарського суду Дніпропетровської області у справі №904/5741/23 є законним, обгрунтованим та грунтується на всіх матеріалах справи, а отже апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - безпідставна. Просить апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.04.2024 у справі №     904/5741/23 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Днірпропетровської області від 09.04.2024 у справі №     904/5741/23  - залишити без змін.
Відповідач посилається на те, що позивач у своїй апеляційній скарзі не надав нових доказів або аргументів, які б могли спростувати висновки суду першої інстанції. Доводи скарги є загальними та не підтверджуються належними доказами. Позивач свідомо здійснив платіж, зазначивши призначення платежу: "оплата за рахунком-фактурою №71". — Позивач визнав, що отримав рахунок-фактуру та проводив перемовини щодо придбання товару. Позивач понад рік не заявляв претензій або вимог про повернення коштів. Це свідчить про добровільність дій Позивача та відсутність помилковості у здійсненні платежу.
Відповідач вважає, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені в рішенні суду першої інстанції, відповідають обставинам справи, судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального права та норми процесуального права, а доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не спростовують правильності прийнятого судом першої інстанції судового рішення.

Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді:

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.05.2024 для розгляду справи визначено колегію суддів у складі головуючого судді Коваль Л.А., суддів Чередка А.Є., Мороза В.Ф.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 17.06.2024 (колегією суддів у складі: головуючого судді Коваль Л.А., суддів Мороза В.Ф., Чередка А.Є.) відкрито апеляційне провадження у справі за вищевказаною апеляційною скаргою; розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідно до пункту 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого Рішенням Ради суддів України від        26.11.2010р. №30, зі змінами, внесеними згідно з Рішеннями Ради суддів України, відповідно до пункту 2.7.1 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Центральному апеляційному господарському суді, затверджених рішенням, оформленим протоколом зборів суддів Центрального апеляційного господарського суду №2 від 08.10.18р. зі змінами, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 904/5741/23 (обґрунтування призначення проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи: рішення зборів суддів, оформлене протоколом зборів суддів №5 від 04.10.2024року, розпорядження керівника апарату суду №6 від 07.10.2024року).
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.10.2024 у даній справі визначено колегію суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Дармін М.О., судді: Чус О.В, Кощеєв І.М. 
Апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
          Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше (ч. 5 ст. 252 ГПК України).
          Відповідно до ч. 13 ст. 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
          Згідно ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
          Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
          Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 24.10.2024 справу №904/5741/23 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючого судді Дарміна М.О. (доповідача), судді: Чус О.В., Кощеєв І.М., апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.04.2024 у справі №    904/5741/23. Призначено розглянути апеляційну скаргу у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в порядку письмового провадження. 

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, підтверджено матеріалами справи і не оспорюється сторонами спору:

19.08.2022 Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 відповідно до платіжної інструкції №129 від 19.08.2022 з рахунку № НОМЕР_1 в АТ “Райфайзен Банк” перерахував грошові кошти у розмірі 40000,00грн на рахунок Фізичної особи-підприємця Фініцького Олександра Григоровича № НОМЕР_2 в АТ “ПриватБанк” з призначенням платежу: “Оплата згідно рахунку-фактури №71 від 19.08.2022 в т.ч. ПДВ 20% - 6666,67грн” (а.с. 8 том 1).
Позивач стверджує, що вказані грошові кошти було перераховано відповідачу помилково. У будь-яких договірних відносинах Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 з Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 не перебуває.
Таким чином, як зазначає позивач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 безпідставно заволодів майном Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , а саме грошовими коштами у загальному розмірі 40000,00грн.
Позивач зазначає, що 27.09.2023 звернувся до відповідача із претензією, в якій просив повернути помилково перераховані грошові кошти (а.с. 11-13 том 1).
Як зазначає позивач, вказана вимога була залишена відповідачем без відповіді та задоволення.
Відповідач проти позову заперечує та вказує, що грошові кошти позивачем сплачено на підставі виставленого рахунку, товар було виготовлено та він був готовий до відвантаження. Відповідач стверджує, що між сторонами було укладено договір на поставку комплекту ножів для дробарки ДР-700, а тому підстави для повернення коштів відсутні. В підтвердження наведеного надає докази направлення рахунку №71 від 19.08.2022, видаткової накладної, листа-повідомлення про виконання замовлення на комплект ножів для дробарки ДР-700, відповідь на претензію, а також скрін-шоти листування (а.с. 41-52 том 1).
Враховуючи відмову відповідача щодо повернення грошових коштів, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення безпідставно перерахованих коштів в сумі 40000,00грн з посиланням на статтю 1212 Цивільного кодексу України.
Предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з наявністю/відсутністю правових підстав для повернення відповідачем отриманих від позивача грошових коштів у загальній сумі 40000,00грн.

Обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції та оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників провадження у справі і висновків суду першої інстанції:

Заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту судового рішення, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в силу наступного:
З урахуванням доводів і вимог, викладених в апеляційній скарзі,      колегія враховує наступні положення діючого законодавства України.
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
За приписами частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Таким чином, суд зауважує, що застосування статті 1212 Цивільного кодексу України має відбуватись за наявності певних умов та відповідних підстав, що мають бути встановлені судом під час розгляду справи на підставі належних та допустимих доказів у справі.
У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Або ж коли набуття відбулось у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів).
Положення глави 83 Кодексу застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна у однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок між збільшенням майна в однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстав для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто, обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувачем), з одночасним зменшенням його у іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України. До відсутності правової підстави стаття 1212 Цивільного кодексу України відносить також і ситуацію, коли підстава, на якій було набуте або збережене майно, на момент набуття або збереження існувала, але згодом відпала.
У постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №910/1531/18 викладено позицію, згідно з якою, аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.
Відповідно до статті 144 Господарського кодексу України, статті 11 Цивільного кодексу України обов`язки суб`єктів господарювання виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, непередбачених законом, але таких які йому не суперечать.
Відповідно до статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.
При цьому, згідно зі статтею 206 Цивільного кодексу України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Юридичній особі, що сплатила за товари та послуги на підставі усного правочину з другою стороною, видається документ, що підтверджує підставу сплати та суму одержаних грошових коштів. Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону.
В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з положеннями статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).
Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частини перша та друга статті 639 Цивільного кодексу України).
За змістом частини першої статті 640 та частини другої статті 642 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
За приписами частини другої статті 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.
Відповідно до частини першої статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина друга статті 712 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18). 
Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п. 43 постанови Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №917/1307/18). Аналогічна позиція викладена у п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач в позовній заяві зазначає, що між сторонами були відсутні будь-які господарські правовідносини, тож спірні кошти набуті відповідачем без правових підстав.
Разом з цим, як слідує з матеріалів справи, відповідач сформував рахунок-фактуру №71 від 19.08.2022 на оплату товару (комплект ножів для дробарки ДР-700) на загальну суму 40000,00грн (а.с. 9 том 1).
Оплата за товар відбулася на підставі платіжної інструкції №129 від 19.08.2022 на суму 40000,00грн з призначенням платежу: “Оплата згідно рахунку-фактури №71 від 19.08.2022 в т.ч. ПДВ 20% - 6666,67грн” (а.с. 8 том 1).
Слід зазначити, що графа призначення платежу заповнюється саме позивачем.
Відповідно до матеріалів справи, пояснень відповідача, товар був готовий до поставки, у зв`язку з чим, відповідачем було надіслано видаткову накладу, яка складена на підставі рахунку №71 від 19.08.2022, що підтверджується листом відповідача від 16.05.2023 (а.с. 45 том 1).
Позивач в своїх письмових поясненнях не заперечував той факт, що між сторонами велися переговори щодо укладання договору купівлі-продажу устаткування (а.с. 56 том 1).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції що перерахування грошей на користь Відповідача було свідомим і не було здійснено Позивачем під впливом помилки. Вказане підтверджується й тим, що більше року Позивач взагалі не звертався до Позивача з будь-якими вимогами про повернення коштів.
Доводи апеляційної скарги в частині “ ….що у оскаржуваному рішенні суд вказав: «Таким чином, між сторонами було укладено договір купівлі-продажу у спрощений спосіб». 
Натомість, матеріали справи взагалі не містять жодних доказів того, що між сторонами склалися будь-які договірні відносини, твердження Відповідача про те, що були" перемовини і була досягнута згода свого підтвердження не знайшли.
Хоча позивач  і зазначає, що між сторонами дійсно були перемовини, але згоди  сторони не дійшли, оскільки позивача не  влаштувала ціна, і внаслідок помилки та виставлення  рахунку відповідачем позивач безпідставно перерахував на рахунок відповідача грошові кошти.
Також скаржник посилається на те, що  матеріали справи не містять  та у судовому  засіданні не було встановлено, що між сторонами виникли будь-які договірні відносини, так само як і не було встановлено жодну із істотних умов договору купівлі-продажу, який  нібито  уклали між собою сторони.
Матеріали справи не містять повного і безумного акцепту а ні позивача, а ні відповідача.
Що ж стосується посилань суду на укладення договору у спрощений спосіб, скаржник вказує на те, що  все одно відповідно до частини 2 статті 184 Господарського кодексу України укладення договору на основі вільного волевиявлення сторін може відбуватися у спрощений спосіб або у формі єдиного документа, з додержанням загального порядку укладення договорів, встановленого статтею 181 цього Кодексу. 
Норма ж статті 181 ГК України є бланкетною та відсилає все одно до відповідних норм саме Цивільного кодексу України: «Господарський договір укладається в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом…” колегія суддів відхиляє з огляду на наступне:
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач сформував рахунок-фактуру №71 від 19.08.2022 на оплату товару (комплект ножів для дробарки ДР-700) на загальну суму 40000,00грн (а.с. 9 том 1).
Оплата за товар відбулася на підставі платіжної інструкції №129 від 19.08.2022 на суму 40000,00грн з призначенням платежу: “Оплата згідно рахунку-фактури №71 від 19.08.2022 в т.ч. ПДВ 20% - 6666,67грн” (а.с. 8 том 1).
Слід зазначити, що графа призначення платежу заповнюється саме позивачем.
Відповідно до матеріалів справи, пояснень відповідача, товар був готовий до поставки, у зв`язку з чим, відповідачем було надіслано видаткову накладу, яка складена на підставі рахунку №71 від 19.08.2022, що підтверджується листом відповідача від 16.05.2023 (а.с. 45 том 1).
Позивач в своїх письмових поясненнях не заперечував той факт, що між сторонами велися переговори щодо укладання договору купівлі-продажу устаткування (а.с. 56 том 1).
Отже, перерахування грошей на користь Відповідача було свідомим і не було здійснено Позивачем під впливом помилки. Вказане підтверджується й тим, що більше року Позивач взагалі не звертався до Позивача з будь-якими вимогами про повернення коштів.
Посилання Позивача щодо неукладення між сторонами договору є безпідставним. Матеріалами справи підтверджуються факти переписки між сторонами, оплата за рахунком-фактурою, що свідчить про укладення договору в спрощений спосіб.
При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що згідно із частиною першою    статті 1212 ЦК України    особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Аналіз    статті 1212 ЦК    України    дає підстави для висновку, що передбачений нею вид поза-договірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.
У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна,    ст.1212 ЦК    України    може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Або ж коли набуття відбулось у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів).
Отже, при зверненні до суду з позовними вимогами про стягнення грошових коштів на підставі    ст.1212    ЦК    України    позивачем повинно бути доведено суду обставини отримання (утримання) відповідачем вказаних коштів без достатньої правової підстави або обставини того, що певна підстава набуття коштів припинилась.
До подій, за результатами яких можуть виникнути зобов`язання передбачені    статтею 1212 ЦК України, відноситься, зокрема, перерахування грошових коштів іншій особі, з якою платник не знаходиться в договірних зобов`язаннях. Дана правова позиція узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Касаційного господарського Суду у складі Верховного Суду від    26.01.2022 у справі №924/1338/19.
Також апеляційний суд бере до уваги п.72 постанови Верховного Суду від 13.04.2023 у справі №910/13367/19, в якому касаційний суд зазначив наступне:
72. Тлумачення ч.3 ст.651, ч.4 ст.653, п.3 ч.3 ст.1212 ЦК    України    свідчить, що якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно  (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі п.3 ч.3    ст.1212 ЦК    України.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 23.02.2023 у справі 927/84/16; від 25.03.2020 у справі №537/4259/15-ц, від 31.03.2021 у справі №363/3555/17, від 22.12.2021 у справі №465/5790/17.
В контексті спірних правовідносин, Позивач переслідує мету ухилитися від виконання взятих на себе зобов`язань, за умови, що відповідач виготив товар - ножі, за які Позивач сплатив гроші,  витративши як свій час, так і ресурси.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до п.1 ч.1    ст.275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини 1    статті 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права
Відповідно до частин 1, 4    статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Під час розгляду справи, колегією суддів не встановлено порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення та неправильного застосування норм матеріального права.
У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, викладені в апеляційних скаргах не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, викладених в рішенні суду першої інстанції, яке є предметом апеляційного оскарження.
З урахуванням вищевикладеного, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.04.2024 у справі №      904/5741/23 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на нього, відповідно, підлягає залишенню без задоволення.

Розподіл судових витрат:

У відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання апеляційної скарги у сумі 4026,00 грн. покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.04.2024 у справі №    904/5741/23 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.04.2024 у справі №    904/5741/23 залишити без змін.  
Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 4026,00 грн покласти на Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 .
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                   М.О. Дармін

Суддя                                                                     О.В. Чус

Суддя                                                                             І.М. Кощеєв