Справа № 127/12597/24
Провадження № 22-ц/801/1765/2024
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борисюк І. Е.
Доповідач:Ковальчук О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 жовтня 2024 року	Справа № 127/12597/24	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчука О. В.,
суддів: Панасюка О. С., Сала Т. Б.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на заочне  рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 03 липня 2024 року у м. Вінниці суддею цього суду  ОСОБА_2 , дата складання його повного тексту відповідає даті його ухвалення, 

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року Акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі – АТ «А-Банк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, який мотивовано тим, що ОСОБА_1 29 вересня 2020 року приєдналась до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку з метою отримання банківських послуг та відкриття банківського рахунку. 
Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею анкета-заява разом з Умовами та правилами, які викладені на банківському сайті https://a-bank.com.ua/terms, складає між нею та банком кредитний договір, що підтверджується підписом у анкеті-заяві. ОСОБА_1 надано кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на рахунок зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 44, 40 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та видано платіжну картку. 
ОСОБА_1 свої зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість, яка станом на 24 березня 2024 року становила 23 530, 37 грн., з яких: 19 995, 66 грн. – заборгованість за кредитом; 3 534, 71 грн. – заборгованість по відсотках.
Посилавшись на викладене, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість перед позивачем за кредитним договором б/н від 29 вересня 2020 року в загаданому вище розмірі. 
03 липня 2024 року заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у задоволенні позову відмовлено. 
Не погодившись із ухваленим заочним рішенням, АТ «А-Банк» подало апеляційну скаргу, у якій посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити. Основні доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, які додав позивач до позову, а саме копії анкети-заяви, яка підписана ОСОБА_1 та якою підтверджується факт ознайомлення з Умовами і Правилами надання банківських послуг та зобов`язання в подальшому регулярно знайомитись зі змінами до них, викладеними на сайті банку, що свідчить про виконання банком усіх переддоговірних формальностей; судом було необґрунтовано відмовлено у стягненні процентів. 
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов. 
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з таких підстав.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З матеріалів справи вбачається, що 03 лютого 2020 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку (а. с. 7). 
У вказаній заяві зазначено, що заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування та кредитування, складають договір про надання банківських послуг. Своїм підписом ОСОБА_1 підтвердила, що ознайомлена з договором про надання банківських послуг до його укладення і згодна з його умовами.
29 вересня 2020 року ОСОБА_1 ознайомилась із паспортом споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка» (а. с. 8).
Відповідно до довідки за картами АТ «А-Банк» ОСОБА_1 було відкрито рахунок в банку № НОМЕР_1 та видано наступні картки із встановленням кредитних лімітів: 1) № НОМЕР_2 , строком дії до липня 2027 року; 2) № НОМЕР_3 , строком дії до грудня 2031 року (а. с. 12-13).
Згідно наданого банком розрахунку заборгованості за договором № б/н від 29 вересня 2020 станом на 24 березня 2024 року заборгованість ОСОБА_1 становила 23 530, 37 грн., з яких: 19 995, 66 грн. – заборгованість за кредитом; 3 534, 71 грн. – заборгованість по відсотках (а .с. 5-6). 
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).
Частиною ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Суд першої інстанції, врахувавши, що у анкеті-заяві від 03 лютого 2020 року зазначено, що ОСОБА_1  погоджується з тим, що саме дана заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування та кредитування, складають договір про надання банківських послуг, тобто договір від 03 лютого 2020 року, та зазначивши, що   предметом спору у даній справі є вимога позивача до відповідача про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг б/н від 29 лютого 2020 року, водночас, позивач в обґрунтування своїх вимог надав інший договір, а саме договір про надання банківських послуг від 03 лютого 2020 року, а наданий позивачем паспорт споживчого кредитування за програмою «Кредитна картка» жодним чином не свідчить про укладення 29 вересня 2020 року між позивачем та відповідачем договору про банківське обслуговування, адже з огляду на норми Закону України «Про споживче кредитування» паспорт споживчого кредиту є довідкою для споживача про умови кредитування, з якими банк зобов`язаний його ознайомити для прийняття споживачем усвідомленого рішення про наступне укладення кредитного договору, та те, що позивачем не було повідомлено суд про неможливість подання доказів у встановлений законом строк, тобто разом із позовом, у відповідності до ч. 4 ст. 83 і п. 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову. 
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки копії анкети-заяви, яка підписана відповідачем та якою підтверджується факт ознайомлення з Умовами і Правилами надання банківських послуг та зобов`язання в подальшому регулярно знайомитись зі змінами до них, викладеними на сайті банку, не заслуговують на увагу та спростовуються вищевикладеним, оскільки зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції надав належну оцінку таким доказам і свої висновки зазначив у мотивувальній частині рішення.
Посилання в апеляційні скарзі, що судом було необґрунтовано відмовлено у стягненні процентів відхиляються, оскільки судом першої інстанції відмовлено в задоволенні позову повністю, у зв`язку з недоведеністю, а не відмовлено лише у стягненні процентів. 
Усі інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до посилань про доведеність пред`явлених позовних вимог та незаконність відмови у задоволенні позову з підстав його недоведеності, а тому апеляційним судом відхиляються, оскільки суд першої інстанції розглянув дану справу дотримавшись принципу диспозитивності цивільного судочинства, який передбачено ст. 13 ЦПК України, та вирішив спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наявних доказів.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції слід віднести за рахунок особи, яка подала апеляційну скаргу.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» залишити без задоволення, а заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 липня 2024 року – без змін.
Понесені Акціонерним товариством «Акцент-Банк» у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції судові витрати залишити за ним.
Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. 

Головуючий                                                                 О. В. Ковальчук

Судді:                                                         О. С. Панасюк

Т. Б. Сало