ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2024 р. 	Справа № 520/2205/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,
Суддів: Присяжнюк О.В. ,  Русанової В.Б. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 03.07.2024, головуючий суддя І інстанції: Кухар М.Д., м. Харків, повний текст складено 03.07.24  у справі № 520/2205/23
за позовом      ОСОБА_1  
до    Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області 
про зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі також - позивач, заявник) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із заявою в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, в якій просив: прийняти окрему ухвалу суду, якою визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, що полягають у неповному виконанні рішення у справі № 520/2205/23, яке набрало законної сили, і які полягають не правильному перерахунку пенсії, а саме, замість здійснення перерахунку з 01.04.2019, перерахунок був здійснений з 01.12.2019, у невиплаті заборгованості з виплати пенсії з урахуванням втрати частини доходів, а також у обмеженні розміру пенсії 20930 грн замість її виплати у розмірі 22213,69 грн; направити окрему ухвалу відповідачу для вжиття заходів щодо усунення причин і умов, які сприяли неналежному виконанню рішення у справі № 520/2205/23; установити відповідачу строк для надання відповіді про вжиття заходів щодо усунення причин і умов, що сприяли неналежному виконанню рішення у справі № 520/2205/23-тридцять днів з дня отримання копії окремої ухвали.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 03.07.2024 заяву ОСОБА_1 в порядку статті 383 КАС України залишено без задоволення.
Не погодившись з ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 03.07.2024, ОСОБА_1 звернувся до Другого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, просить її скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити заяву, подану в порядку статті 383 КАС України.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги заявник вказує, що сам по собі факт відсутності у резолютивній частині рішення у справі № 520/2205/23 зобов`язання пенсійного органу виплачувати позивачу пенсію без обмеження максимальним розміром жодним чином не впливає на факт невиконання відповідачем зазначеного рішення, оскільки при її перерахунку з обмеженням максимальним розміром за період з 01.04.2019 по 30.11.2019 відбулося порушення чинного законодавства та невиплата заборгованості з виплати пенсії згідно з рішенням суду. Тобто, хоча суд і не розглядав вимогу про обмеження пенсії максимальним розміром, але при розгляді заяви в порядку ст. 383 КАС України він повинен був керуватися Рішенням Конституційного Суду України та правовою позицією Верховного Суду щодо недопустимості обмеження розміру пенсії максимальним, чого суд не дотримався. Доводить, що розмір його пенсії з урахуванням приписів чинного законодавства не може бути обмежено максимальним розміром. Звертає увагу, що відповідачу недостатньо лише послатися на відсутність коштів як на підставу невиконання рішення суду, а необхідно надати суду належні та допустимі докази щодо нібито відсутності коштів на виконання рішення, чого не було зроблено відповідачем. Просить урахувати, що 18.10.2023 постановою державного виконавця за невиконання рішення суду по справі № 520/2205/23 на боржника накладено штраф у розмірі 5100 грн, 08.11.2023          - штраф у розмірі 10200 грн. Постановою державного виконавця від 21.03.2024, про яку позивачу стало відомо 15.07.2024 під час перевірки стану виконавчого провадження, закінчено виконавче провадження ВП № 72644637 з виконання судового рішення у справі № 520/2205/23. Вказує, що внаслідок закінчення державним виконавцем виконавчого провадження та відмови суду у задоволенні заяв в порядку статей 383 та 249 КАС України, остаточне та обов`язкове до виконання судове рішення залишається невиконаним та взагалі не буде виконано, що суперечить приписам статті 129 та 129-1 Конституції України.
Від Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі також - відповідач, ГУ ПФУ в Харківській області) надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а тому просить залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - без змін.
Згідно з ч. 1 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в її межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм процесуального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.06.2023 у справі № 520/2205/23 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково:
- визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо відмови ОСОБА_1 перерахувати та виплатити пенсію на підставі довідки Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 28.03.2023 за № 184/4.1/12-23;
- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.04.2019, з урахуванням додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премій, відповідно до вимог статей 43 і 63 Закону №2262-XII, статті 9 Закону 2011-XII та з урахуванням положень Постанови № 704, згідно з оновленою довідкою Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 28.03.2023 за № 184/4.1/12-23, з урахуванням раніше виплачених сум;
- у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Рішення суду набрало законної сили 14.07.2023.
На виконання ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 12.06.2024 про витребування доказів відповідачем 20.06.2024 надано письмові пояснення і копію перерахунку пенсії позивача та зазначено, що у серпні 2023 року на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.06.2023 у справі № 520/2205/23 Головним управлінням проведено перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 01.04.2019, згідно з оновленою довідкою Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 28.03.2023 за №184/4.1/12-23. З 01.09.2023 пенсія виплачується з урахуванням рішення суду. За результатом проведеного перерахунку, нараховано різницю в пенсії за період з 01.12.2019 по 31.08.2023 у розмірі 71827,33 грн, яку внесено до Реєстру судових рішень. Доплата з 01.04.2019 по 30.11.2019 відсутня, оскільки розмір пенсії становить в межах максимального розміру пенсії. Органами Пенсійного фонду України ведеться Реєстр судових рішень для використання в роботі з метою систематизації та упорядкування судових рішень. Після проведення перерахунку на виконання рішення суду дані інтегровано до підсистеми «Реєстр судових рішень». Верховний Суд у постановах від 07.11.2019 у справі № 420/70/19, від 23.04.2020 у справі № 560/523/19 та від 24.01.2018 у справі № 405/3663/13-а дійшов висновку, що невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин. Враховуючи зазначене, виплату нарахованої різниці в пенсії буде проведено за наявності виділення коштів на цю мету з Державного бюджету України.
Приймаючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви в порядку статті 383 КАС України, суд першої інстанції, перевіривши зазначені доводи позивача на предмет їх відповідності викладеній нормі та з`ясованим судом обставинам, а також оцінивши докази, які містяться у матеріалах справи, дійшов висновку про необґрунтованість поданої заяви.
Колегія суддів погоджується з таким висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
За частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частин другої та третьої статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Крім того, статтею 370 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Конституційний Суд України, розглядаючи справу N 1-7/2013, у рішенні від 26.06.2013 зазначив, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 за N 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 за N 11-рп/2012).
Виконання судового рішення, як завершальна стадія судового провадження, є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішенні Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року у справі Горнсбі проти Греції суд наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду (див. рішення у справі "Філіс проти Греції" (Philis v. Greece) (№ 1) від 27 серпня 1991 року, серія А, № 209, с. 20, п. 59). Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень (п. 40).
Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 6 вересня 1978 року у справі "Класс та інші проти Німеччини", "із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури".
У разі невиконання судового рішення позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених нормами КАС України.
Статтею 372 КАС України визначений порядок виконання судових рішень в адміністративних справах.
Відповідно до частин 2, 4 вказаної статті судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.
Частина 1 ст. 373 КАС України визначає, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Аналіз наведеного вказує, що рішення суду в адміністративних справах може бути виконане добровільно, з моменту набрання рішенням законної сили, та примусово, після відкриття відповідного виконавчого провадження. Разом з цим виконання судового рішення, у якому порядку воно б не відбувалось, є невід`ємною складовою права на судовий захист.
Процесуальним засобом забезпечення належного та своєчасного виконання судового рішення є судовий контроль, підстави та порядок здійснення якого визначені зокрема статтею 383 КАС України.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
Частиною 2 статті 383 КАС України встановлено вимоги до поданої заяви. Зокрема, зазначено, що у такій заяві зазначаються: 1) найменування адміністративного суду, до якого подається заява; 2) ім`я (найменування) позивача, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 3) ім`я (найменування) відповідача, посада і місце служби посадової чи службової особи, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 4) ім`я (найменування) третіх осіб, які брали участь у розгляді справи, поштова адреса, номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 5) номер адміністративної справи; 6) відомості про набрання рішенням законної сили та про наявність відкритого касаційного провадження; 7) інформація про день пред`явлення виконавчого листа до виконання; 8) інформація про хід виконавчого провадження; 9) документ про сплату судового збору, крім випадків, коли його не належить сплачувати за подання відповідної заяви; 10) перелік документів та інших матеріалів, що додаються.
Згідно з частиною 6 статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України за відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.
З системного аналізу зазначених норм права випливає, що правовий інститут контролю за виконанням рішення суду, механізм якого унормований, у тому числі, і приписами статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, підлягає застосуванню виключно у разі наявності протиправних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо виконання рішення суду, що порушує права та законні інтереси позивача.
Отже, застосування судом до суб`єкта владних повноважень приписів статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається за можливе у разі встановлення факту невиконання таким суб`єктом владних повноважень дій зобов`язального характеру, визначених рішенням суду на користь особи позивача, що має бути підтверджено відповідними доказами, поданими позивачем.
Судом установлено, що з 10.09.2008 по жовтень 2008 року ОСОБА_1 отримував пенсію по інвалідності, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» по лінії МВС.
Виплату пенсії позивачу припинено з листопада 2008 року у зв`язку з переходом на пенсію за іншим законом та пенсійну справу перенесено до архіву.
З 05.06.2018 ОСОБА_1 призначено пенсію по інвалідності 2 групи відповідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ від 09.04.1992 (далі - Закон № 2262-ХІІ) у розмірі 80 % грошового забезпечення.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду 13.06.2023 у справі № 520/2205/23, зокрема, визнано протиправними дії Головного Управління ПФУ в Харківській області щодо відмови у перерахунку пенсії на підставі довідки Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції №184/4.1/12-23 та зобов`язано Головне управління ПФУ в Харківській області провести з 01.04.2019 перерахунок та виплату пенсії на підставі оновленої довідки.
Як установлено з програми «Діловодство спеціалізованого суду», рішення набрало законної сили 14.07.2023 та Харківським окружним адміністративним судом видано виконавчі листи.
31.08.2023 відкрито виконавче провадження № 72644637 з примусового виконання судового рішення у справі № 520/2205/23.
У серпні 2023 року на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.06.2023 у справі № 520/2205/23 Головним управлінням проведено перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 01.04.2019 згідно з оновленою довідкою Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 28.03.2023 за №184/4.1/12-23, що підтверджується перерахунком пенсії, доданим до письмових пояснень відповідача від 19.06.2024.
З 01.09.2023 пенсія виплачується з урахуванням рішення суду.
За результатом проведеного перерахунку нараховано різницю в пенсії за період з 01.12.2019 по 31.08.2023 у розмірі 71827, 33 грн, яку внесено до Реєстру судових рішень.
Доплата з 01.04.2019 по 30.11.2019 відсутня, оскільки розмір пенсії становить в межах максимального розміру пенсії.
Органами Пенсійного фонду України ведеться Реєстр судових рішень для використання в роботі з метою систематизації та упорядкування судових рішень.
Після проведення перерахунку на виконання рішення суду дані інтегровано до підсистеми «Реєстр судових рішень».
ГУ ПФУ листом від 31.08.2023 за № 2000-0203-8/119037 повідомило про часткове виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.06.2023 у справі № 520/2205/23, а саме - здійснення перерахунку пенсії з урахуванням додаткових видів грошового забезпечення у розмірі 20930 грн.
Отже, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що позивачем не доведено та судом не встановлено обставин вчинення Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області протиправних дій чи бездіяльності при виконанні рішення суду, оскільки рішення суду від 13.06.2023 у справі № 520/2205/23 фактично виконується.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 07.11.2019 у справі № 420/70/19, від 23.04.2020 у справі № 560/523/19 та від 24.01.2018 у справі № 405/3663/13-а, згідно з якою невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин.
Колегія суддів зазначає, що на момент розгляду заяви позивача судом не встановлено свідомого невжиття відповідачем залежних від нього заходів з метою виконання судового рішення та порушення у зв`язку з цим прав позивача.
Щодо доводів апеляційної скарги, що на виконання рішення суду у справі № 520/2205/23 пенсійний орган має виплачувати позивачу пенсію без обмеження максимальним розміром, то колегія суддів звертає увагу, що зазначене не було предметом позовних вимог та такому не надавалася правова оцінка під час розгляду спору судом першої інстанції у справі № 520/2205/23.
Так, резолютивна частина рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.06.2023 у справі № 520/2205/23 не містила приписів щодо здійснення перерахунку пенсії позивача без обмеження її розміру, не були такі вимоги і предметом розгляду справи № 520/2205/23, оскільки позивачем не заявлялись.
Колегія суддів зазначає, що чинним законодавством не передбачено, що суд може приймати рішення про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання судового рішення, щодо вимог, які не були предметом розгляду.
Відповідно до частин першої та шостої статті 383 КАСУ особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду. За відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.
Отже, інститут контролю за виконанням рішення суду, механізм якого унормований, у тому числі, і приписами статті 383 КАСУ, підлягає застосуванню виключно у разі наявності протиправних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо виконання рішення суду, що порушує права та законні інтереси позивача та застосування приписів статті 383 КАСУ можливе у разі встановлення факту невиконання таким суб`єктом владних повноважень дій зобов`язального характеру, визначених рішенням суду на користь особи - позивача, що має бути підтверджено відповідними доказами, поданими позивачем. Бездіяльністю визнається пасивна форма поведінки особи, що полягає у невчиненні нею конкретної дії (дій), які вона повинна була і могла вчинити в даних конкретних умовах.
Аналіз викладених вище положень КАС України вказує, що окрема ухвала суду є одним із інструментів механізму стримувань і противаг, превенції вчинення порушень закону, які адміністративний суд не може самостійно усунути шляхом вжиття належних заходів. Окрема ухвала виноситься судом у зв`язку з виявленням під час судового розгляду справи по суті порушення законності, які не охоплюються предметом спору та не можуть бути усунені шляхом розв`язання спору по суті. При цьому такі порушення мають негативно впливати на стан суб`єктивних прав та обов`язків особи у публічно-правових відносинах. Водночас інститут постановлення окремої ухвали є крайньою мірою і може застосовуватися лише у випадках, коли є очевидним порушення закону та з метою вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли такому порушенню.
Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 27.01.2020 №П/811/236/16 (К/9901/13367/18), який ураховується судом відповідно до положень ч. 5 ст. 242 КАС України.
Суд зазначає, що окрема ухвала є формою реагування суду на порушення норм права, причини та умови, що спричинили (зумовили) ці порушення, з метою їх усунення та запобігання таким порушенням у майбутньому. Необхідність їх винесення зумовлена завданнями адміністративного судочинства захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень органів державної влади, місцевого самоврядування, їхніх посадових, службових осіб у процесі здійснення ними управлінських функцій.
Виходячи з особливого статусу суду в системі органів, що забезпечують правовий порядок, суд зобов`язаний реагувати на випадки очевидних, умисних або системних порушень закону.
З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість заяви, поданої позивачем.
Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду першої інстанції не спростовують.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що постановою державного виконавця від 21.03.2024 закінчено виконавче провадження ВП № 72644637 з виконання судового рішення у справі № 520/2205/23, то колегія суддів зазначає, що позивач не позбавлений права оскаржити таку постанову органу примусового виконання судових рішень у порядку, визначеному  КАС України.
В аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні суд апеляційної інстанції враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд апеляційної інстанції також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 18390/91, пункт 29).
Враховуючи зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на всі аргументи позивача, оскільки судом досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття судового рішення.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Із урахуванням викладеного вище, за відсутності обставин протиправної бездіяльності відповідача щодо виконання рішення суду у цій справі, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви позивача, поданої в порядку статті 383 КАС України, та не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги позивача, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Отже, оскаржувану ухвалу слід залишити без змін. 
Керуючись статтями 242, 243, 250, 308, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Ухвалу  Харківського окружного адміністративного суду від 03.07.2024 у справі № 520/2205/23  залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Я.В. П`янова 	
Судді	   	О.В. Присяжнюк    В.Б. Русанова