ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2024 р. 	Справа № 480/3012/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Спаскіна О.А.,
Суддів: Любчич Л.В. ,  Присяжнюк О.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 11.07.2024, головуючий суддя І інстанції: С.М. Гелета, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40602,   по справі № 480/3012/24
за позовом               ОСОБА_1  
до              Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області                      
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивачка, ОСОБА_1 , звернулась до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, в якій просила:
- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області №184250011201 від 04.04.2024 про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах у зв`язку із недосягненням пенсійного віку та скасувати його;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити пенсію за віком на пільгових умовах (список №1), у відповідності до п. "а" ч. 1 ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, тобто з 01 січня 2024 року, провести нарахування та виплату призначеної пенсії.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 11 липня 2024 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області №184250011201 від 04.04.2024 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 на пільгових умовах.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Короленка, 7,м. Рівне, Рівненська область, код ЄДРПОУ 21084076) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) від 28.03.2024 з приводу призначення пенсії за віком на пільгових умовах за наявності у ОСОБА_1 загального страхового стажу - 31 рік 09 місяців 17 днів, стажу за Списком №1 - 09 років 03 місяців 17 днів, а також із врахуванням рішення Конституційного суду України від 23 січня 2020 року №1-р/2020по справі 1-5/2018 (746/15) та у відповідності п. “а” ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у редакції до Закону України від 02.03.2015 №213-VIII та прийняти рішення по суті заяви від 28.03.2024.
У задоволенні інших вимог – відмовлено.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Короленка, 7,м. Рівне, Рівненська область, код ЄДРПОУ 21084076) суму судового збору в розмірі 1211,20 грн.
Не погодившись із рішенням суду першоїінстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 11.07.2024 р. та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: Закону України "Про пенсійне забезпечення", Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягав на законності судового рішення та просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними   в справі матеріалами.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що позивачем рішення суду першої інстанції не оскаржується, а відповідач оскаржує рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог. Отже, в межах розгляду цієї справи судом апеляційної інстанції надається правова оцінка висновкам суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог
Судовим розглядом встановлено, що позивач звернулась до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою від 28.03.2024 (а.с. 20) про призначення пенсії на пільгових умовах.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області №184250011201 від 04.04.2024 (а.с. 31) відмовлено позивачу у призначенні пенсії та зазначено, що вік позивача становить 45 років 02 місяці 27 днів. Страховий стаж з урахуванням кратності становить 31 рік 09 місяців 25 днів. Пільговий стаж (за Списком №1) становить 09 років 03 місяці 17 днів. За доданими документами до страхового та пільгового стажу зараховано всі періоди. Відмовлено у призначенні пенсії відповідно до пункту 1 частини другої статті 114 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” оскільки позивач не досягла необхідного віку 50 років.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області №184250011201 від 04.04.2024, позивач звернулась до суду із даним позовом.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що для ефективного захисту прав позивачки, необхідно вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 28.03.2024 з урахуванням наявного у позивача загального страхового стажу позивача - 31 рік 09 місяців 17 днів, стажу за Списком №1 - 09 років 03 місяців 17 днів, а також із врахуванням рішення Конституційного суду України від 23 січня 2020 року №1-р/2020по справі 1-5/2018 (746/15) та у відповідності п. “а” ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у редакції до Закону України від 02.03.2015 №213-VIII та прийняти рішення по суті заяви.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ (в подальшому - Закон №1788-ХІІ), гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.
Відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 13 Закону № 1788-ХІІ (в редакції, чинній до внесення змін Законом України від 02.03.2015 №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (в подальшому - Закон №213-VIII)), на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: а) працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком №1 ( 36-2003-п ) виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах; жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.
Законом № 213-VIII, який набрав чинності з 01.04.2015, збільшено раніше передбачений п. «а» ч. 1 ст. 13 Закону № 1788-ХІІ вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 45 років до 50 років.
Після внесення змін Законом № 213-VIII, п. «а» ч. 1 ст. 13 Закону № 1788-ХІІ викладено у такій редакції:
«На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: а) працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за   списком № 1   виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.»
Пунктом 1 рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020 у справі № 1-5/2018 (в подальшому - Рішення № 1-р/2020) визнано такою, що не відповідає   Конституції України   (є неконституційною),   статтю 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення»  від 05.11.1991 № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015     № 213-VIII.  Стаття 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991   № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015   № 213-VIII, визнані неконституційними, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення (пункт 2 вказаного рішення).
Пунктом 3 Рішення № 1-р/2020 визначено порядок його виконання, зокрема: «Застосуванню підлягають   стаття 13,   частина друга   статті 14,   пункти «б»-«г»   статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991   № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015     № 213-VIII   для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах».
Водночас Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-VI (в подальшому - Закон №1058-VI) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону № 1058-VI (у редакції Закону України від 03.10.2017 №2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо підвищення пенсій» (в подальшому - Закон № 2148-VIII)), для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: а) працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, – за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки – після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах; жінки – після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах. Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожний повний рік такої роботи чоловікам і на 1 рік 4 місяці – жінкам.
Таким чином на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону № 1788-ХІІ, з урахуванням Рішення № 1-р/2020 з одного боку, та Законом № 1058-VI в частині пенсійного віку. Перший з цих законів встановлює для жінок вік для набуття права на пенсію  на пільгових умовах за Списком № 1 у 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах, тоді як другий - у 55 років.
Оскільки норми вказаних законів регулюють одне і те ж коло відносин, суд доходить висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права позивачки.
У разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Аналогічна правова позиція висвітлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2021 у справі №360/3611/20.
Судовим розглядом встановлено, що позивач у зв`язку із досягненням 45 років звернулася із заявою про призначення пенсії за віком за Списком №1 та на час звернення із цією заявою мала страховий стаж 31 рік 09 місяців 17 днів, з яких пільговий стаж за Списком №1 становить 09 років 03 місяців 17 днів.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач безпідставно обмежив пільговий стаж позивача датою 01.04.2015, не врахувавши періоди роботи за Списком № 1 після цього, хоча останні підтверджені записами трудової книжки позивача та довідками про підтвердження пільгового стажу, визнається відповідачем під час відповідного підрахунку стажу, що підтверджується матеріалами справи.
Тому, відповідач при розгляді заяви позивача від 28.03.2024 зобов`язаний був станом на час прийняття спірного рішення враховувати норми Закону №1788-ХІІ, а також враховувати Рішення КСУ № 1-р/2020.
Із урахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції зазначає, що   оскаржуване рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області №184250011201 від 04.04.2024прийнято відповідачем не на підставі та не у спосіб, що визначені законодавством України, без урахування усіх обставин, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом прав позивача є визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області №184250011201 від 04.04.2024 та зобов`язання повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 28.03.2024 з приводу призначення пенсії за віком на пільгових умовах за наявності у ОСОБА_1 загального страхового стажу - 31 рік 09 місяців 17 днів, стажу за Списком №1 - 09 років 03 місяців 17 днів, а також із врахуванням рішення Конституційного суду України від 23 січня 2020 року №1-р/2020по справі 1-5/2018 (746/15) та у відповідності п. “а” ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у редакції до Закону України від 02.03.2015 №213-VIII та прийняти рішення по суті заяви від 28.03.2024, у зв`язку з чим вимоги апеляційної скарги відповідача не обґрунтовані та не підлягають задоволенню.
Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням   вимог матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі       Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Сумського окружного адміністративного суду від 11.07.2024 р. без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням   норм матеріального і процесуального права.  
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області - залишити без задоволення.
Рішення  Сумського окружного адміністративного суду від 11.07.2024 по справі № 480/3012/24 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		О.А. Спаскін 	
Судді	   	Л.В. Любчич    О.В. Присяжнюк