КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
                                    
Апеляційне провадження                                            
№ 22-ц/824/10062/2024
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
10 грудня 2024 року                                                                    місто Київ
                                                                                             справа № 754/9236/23
                              
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:  головуючого судді: Борисової О.В.
                     суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.,
                     за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.
 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 листопада 2023 року, ухвалене під головуванням судді Марфіної Н.В., повний текст рішення складено 21 листопада 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-
 
                                                В С Т А Н О В И В:
В липні 2023 року позивач АТ «Креді Агріколь Банк» звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 544064,17 грн., з яких: 328977,37 грн. - строкова заборгованість; 57277,63 грн. - прострочена заборгованість; 73600 грн. - прострочена комісія; 78160,71 грн. - прострочені відсоткив; 1448,46 грн. - нараховані відсотки; 4600,00 грн. - комісія.
В мотивування вимог посилався на те, що 14 грудня 2021 року між АТ «Креді Агріколь Банк» та  ОСОБА_1  було укладено комплексний договір №3/3128195, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати відповідачу 400000 грн. на споживчі потреби зі строком кредитування до 13 грудня 2027 року включно, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 15,00 % річних та комісійної винагороди у розмірі 1,15 % від суми кредиту. 
Вказував, що АТ «Креді Агріколь Банк» свої зобов`язання виконав, надавшивідповідачу грошові кошти на умовах визнаних кредитним договором, в той же час, всупереч вимог цивільного законодавства та умов кредитного договору, відповідач свої зобов'язання не виконав, не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки, у зв'язку з чим станом на 23 червня 2023 року у останнього утворилась заборгованість у розмірі 544064,17 грн.
Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21 листопада 2023 року позов АТ «Креді Агріколь Банк» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1   на користь АТ «Креді Агріколь Банк» заборгованість за кредитним договором 3/3128195 від 14 грудня 2021 року в розмірі          544064,17 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 8160,96 грн.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 28 лютого 2024 року заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову АТ «Креді Агріколь Банк» відмовити.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що позивачем не надано детальний розрахунок заборгованості, з якого б вбачалось за який період (помісячно) було розраховано суму, а відтак вважає, що виконаний банком розрахунок заборгованості не є належним доказом, який доводить обґрунтованість вимог банку.
Вказувала, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що відповідачу щомісячно надавалася інформація, за яку договором встановлена комісійна винагорода, та що така інформація надавалася йому частіше ніж один раз на місяць, а тому підстав для стягнення з відповідача комісії та простроченої комісії немає.
Зазначала, що як вбачається з вимоги банку, яка міститься в матеріалах справи сума процентів у ній зазначена - 44078,5 грн., а у позові позивач просить стягнути нараховані проценти в сумі 1448,46 грн. та прострочені відсотки в сумі 78160,71 грн., що не відповідає нормам права.
Посилалася на те, що позивачем не враховано положення п.18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України та протиправно здійснено нарахування комісії та процентів.
20 вересня 2024 року позивач через систему «Електронний суд» подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому останній посилався на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою, просив відмовити у її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Представник відповідача у судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити. Разом з тим, вказала, що вони визнають наявність заборгованості по тілу кредиту та відсоткам, у розмірі який був зазначений у вимозі банку від 02 грудня 2022 року та не погоджуються з сумою заборгованості по комісії.
Представник позивача у судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно із законом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором станом на 23 червня 2023 року утворилась  заборгованість перед позивачем  в розмірі 544064,17 грн., яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 у повному обсязі.
Проте, колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, 14 грудня 2021 року між АТ «Креді Агріколь Банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №3/3128195, відповідно до умов якогобанк надав позичальнику кредит в сумі 400000 грн.,строком на 72 місяці з 14 грудня 2021 року по 13 грудня 2027 року,а позичальник зобов`язався сплачуватиплатежі для погашення заборгованості за договором щомісячно в число місяця, визначене Графіком платежів по кредиту (Додаток №1 до договору, що є невід'ємною його частиною), як день повернення кредиту).
Пунктом 1.2. вказаного договору визначено, що кредит надається позичальнику на споживчі потреби.
Згідно з п.1.4 кредитного договору позичальник зобов`язався сплачувати: процентну винагороду щомісячно у розмірі 15,00% річних, починаючи з дня надання кредиту до моменту повного погашення заборгованості за договором; комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно у розмірі 1,15% від суми кредиту, зазначеної у п.1.1. договору.
Відповідно до п.2.2 договору, позичальник зобов`язаний погашати кредит та сплачувати проценти та комісію у валюті кредиту, відповідно до розрахунків Графіку платежів по кредиту, щомісяця, в день повернення кредиту на рахунок погашення заборгованості. Сплачена сума платежу перераховується на позичковий рахунок та на рахунки нараховування процентів і комісії в день повернення кредиту.
Встановлено, що банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором в повному обсязі, а саме перерахував на рахунок відповідача грошові кошти в сумі 400000 грн., що підтверджується платіжною інструкцією від 14 грудня 2021 року.
В свою чергу, відповідач ОСОБА_1 , скориставшись кредитними коштами, свої зобов`язання за договором належним чином не виконав, внаслідок чого у останнього перед банком утворилася заборгованість.
З наданого позивачем розрахунку вбачається, що станом на 23 червня 2023 року заборгованість ОСОБА_1 становить 544064,17 грн. та складається із: 
328977,37 грн. - строкова заборгованість; 
57277,63 грн. - прострочена заборгованість; 
73600 грн. - прострочена комісія; 
78160,71 грн. - прострочені відсоткив; 
1448,46 грн. - нараховані відсотки; 
4600,00 грн. - комісія.
Так, зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.
Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.
Частиною 1 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 
 Згідно з ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК Україниправочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
 Статтею 627 ЦК України  визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ч.1 ст.638 та ч.1 ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.
За змістом ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.
Згідно з ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до ст.ст.549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. 
У разі порушенням боржником виконання своїх зобов'язань за кредитним договором, банк, відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України та умов кредитного договору, може використати право достроково вимагати стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором, надіславши повідомлення про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов'язаних із ним платежів, змінивши таким чином строк виконання основного зобов'язання.
Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12-ц, від 04 липня 2018 року у справі №14-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц.
Оскільки відповідач прострочив зобовязання по виконанню умов кредитного договору, позивач має право на стягнення з останнього строкової заборгованості у розмірі 328977,37 грн. та простроченої заборгованості у розмірі 57277,63 грн. 
В матеріалах справи міститься вимога від02 грудня 2022 року №10451/2829 адресована на ім'я відповідача, згідно якої банк повідомляв останнього про те, що у нього станом на 02 грудня 2022 року виникла прострочена заборгованість за кредитним договором та просив його протягом 30 днів з дати отримання даної вимоги, достроково повернути банку у повному обсязі всю суму кредиту та інші платежі передбачені кредитним договором.
Згідно з п.2.3.4. Правил надання споживчого кредиту в АТ «Креді Агріколь Банк» та умов страхування життя позичальника у разі несплати позичальником чергового платежу по кредиту та/або процентам за користування кредитом та/або комісії, згідно умов договору протягом 30 днів, банк направляє позичальнику письмове повідомлення про наявність простроченої заборгованості за кредитом, в якому вказується розмір заборгованості з урахуванням належних до сплати суми кредиту, процентів, комісій, штрафних санкцій.
Пунктом 2.3.6 вказаних Правил передбачено, що якщо позичальник протягом 31 дня з моменту направлення йому письмової вимоги банком, не виконає вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитом, процентами, комісіями, штрафними санкціями, банк вправі розпочати процедуру примусового стягнення боргу, включаючи звернення до суду за стягненням на кошти та/або майно позичальника в порядку, передбаченому законодавством України.
Як вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, 22 грудня 2022 року  АТ «Креді Агріколь Банк» направив              ОСОБА_1 вимогу щодо дострокового виконання боргових зобов`язань за кредитним договором №3/3128195від 14 грудня 2021 року, яка повернулася на адресу банку з відміткою «за закінченням терміну зберігання».
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач, як на час розгляду справи у суді першої інстанції, так і на час розгляду справи у суді апеляційної інстанції вимогу банку не виконав, кошти не повернув.
Таким чином, 22 грудня 2022 року банк скористався своїм правом на дострокове стягнення всієї заборгованості за кредитним договором, надіславши позичальнику вимогу про повернення усієї суми кредиту з нарахованими процентами, комісією протягом 30 днів.
Використовуючи своє право згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, шляхом пред'явлення вимоги про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором банк змінив строк виконання зобов'язання з 13 грудня 2027 року на 22 січня 2023 року.
Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.
Як вбачається з виписок з рахунку, наданих позивачем, банк просив стягнути з ОСОБА_1 нараховані 23 червня 2023 року відсотки у розмірі 1448,46 грн. та прострочені відсотки у розмірі 78160, 71 грн., які нараховані за період з 15 серпня 2022 року по 15 червня 2023 року.
Оскільки кредитодавець змінив строк виконання основного зобов`язання на 22 січня 2023 рокута визначив умови такого повернення коштів, а відтак, сума прострочених відсотків за період з 15 серпня 2022 року по 22 січня 2023 року включно становить 53885,33 грн., яка і підлягає стягненню з відповідача.
Відповідно, враховуючи вищевикладене, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог банку про стягнення з відповідача нарахованих 23 червня 2023 року відсотків у розмірі 1448,46 грн. та прострочених відсотків, нарахованих після 22 січня 2023 року.
Що стосується вимог про стягнення з відповідача комісії та простроченої комісії, колегія суддів виходить з наступного.
10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуття чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року №49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит. Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».
Відповідно  до  пункту  5  Правил  про  споживчий  кредит  банк  надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 вказано, зокрема, що відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов'язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України №1734-VIII безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Тобто, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, зокрема і щодо правомірності встановлення у кредитному договорі комісії за розрахунково-касове обслуговування.
Відповідно до п.1.4.2 кредитного договору позичальник зобов`язався сплачувати банку комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі 1,15% від суми кредиту, зазначеної в п.1.1 договору. Підписанням договору позичальник замовляє у банку супровідні послуги з обслуговування кредитної заборгованості, що включає в себе: послуги з розрахунку суми чергового та наступних платежів, списання та зарахування коштів з метою погашення заборгованості, розрахунково-касове обслуговування заборгованості за договором та надання інформаційно-консультаційних послуг, під якими розуміється електронне інформування (нагадування) про здійснення щомісячних платежів по кредиту та процентах, надання інформації щодо стану заборгованості через систему дистанційного обслуговування в режимі 24/7 та через Довідковий центр банку, інформування позичальника про виникнення простроченої заборгованості, консультування позичальника (як усне, так і письмове) щодо погашення заборгованості, своєчасності сплати платежів.
Отже, банк у п.1.4.2 договору зазначив перелік послуг з обслуговування кредитної заборгованості і погодив їх зі споживачем при укладенні кредитного договору, оскільки матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 на момент укладення кредитного договору звертався до банку із заявою про надання роз'яснень незрозумілих йому умов договору, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, а також з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, тим самим фактично погодилась із всіма умовами такого договору, в тому числі і з п.1.4.2.
Із змісту п.1.4.2 договору не вбачається його невідповідність вимогам законодавства, зокрема, несправедливість та дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін. 
А відтак, доводи апеляційної скарги про те, що відсутні підстави для стягнення з відповідача комісії є необгрунтованими.
Як вбачається з виписок з рахунку, наданих позивачем, банк просив стягнути з ОСОБА_1 нараховану 23 червня 2023 року комісію у розмірі 4600 грн. та прострочену комісію у розмірі 73600 грн., яка нарахована за період з 15 серпня 2022 року по 15 червня 2023 року.
Враховуючи зміну кредитодавцем строку виконання основного зобов`язання на 22 січня 2023 року, а відтак, сума простроченої комісії за період з 15 серпня 2022 року по 22 січня 2023 рокувключно становить 50600 грн., яка і підлягає стягненню з відповідача.
Відповідно, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог банку про стягнення з відповідача нарахованої 23 червня 2023 року комісії у розмірі 4600 грн. та простроченої комісії, нарахованої після 22 січня 2023 року.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором з відповідача на користь позивача підлягає стягненню: строкова заборгованість у розмірі 328977,37 грн., прострочена заборгованість у розмірі 57277,63 грн., прострочені відсотки у розмірі 53885,33 грн., прострочена комісія у розмірі 50600 грн. 
Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачем не враховано положення п.18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України та протиправно здійснено нарахування комісії та процентів, колегія суддів відхиляє, оскільки закон звільняє позичальника уперіод дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення виконання грошового зобов`язання за договором від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У той же час сплата відсотків та комісії не є відповідальність згідно зі ст.625 ЦК України та не є неустойкою, та звільнення від таких заходів відповідальності законом не передбачено.
Доводи відповідача про те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не є належним та допустимим доказом у справі, оскільки у розрахунку не відображено дати порушення графіка погашення кредиту, не зрозуміло з якого періоду нараховується прострочена заборгованість, комісія, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідачем не надано до суду доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості.
При цьому, відповідачем також не було надано доказів, які б спростовували те, що банком не було враховано або невірно враховано платежі, які останній сплачував на погашення кредитної заборгованості.
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог частково.
Згідно з частинами 1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Виходячи з положень ст.141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним пропорційно до задоволеної частини позовних вимог стягнути з відповідача на користь АТ «Креді Агріколь Банк»витрати по сплаті судового збору у розмірі 7361,18 грн., а з позивача на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 1199,66 грн. 
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2  - задовольнити частково.
 
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 листопада 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
 
Позов Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.
 
Стягнути з  ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк», місцезнаходження: місто Київ, вул. Євгена Чикаленка, 42/4, код ЄДРПОУ 14361575 строкову заборгованість у розмірі 328977 грн. 37 коп., прострочену заборгованість у розмірі 57277 грн. 63 коп., прострочені відсотки у розмірі 53885 грн. 33 коп., прострочену комісію у розмірі 50600 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 7361 грн. 18 коп.
 
В решті позовних вимог Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк»відмовити.
 
Стягнути з Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк», місцезнаходження: місто Київ, вул. Євгена Чикаленка, 42/4, код ЄДРПОУ 14361575 на користь  ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 1199 грн. 66 коп.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 12 грудня 2024 року.
 
Головуючий:
 
Судді: