П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2024 року 
м. Рівне

Справа № 569/24523/23
Провадження № 22-ц/4815/1026/24

Рішення суду першої інстанції 
(вступна і резолютивна частини) проголошено
Рівненським міським судом Рівненської області 
о 16 год. 02 хв. 02 липня 2024 року в м. Рівне 
Головуючий у справі: суддя Харечко С.П.
Присяжні: Шаховська О.В., Садовський П.Б.
Повний текст рішення складено: 10 липня 2024 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючий: Хилевич С.В.
судді: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.
секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:
заявник: ОСОБА_1 ;
заінтересована особа: Рівненська міська рада Рівненської області;

представники учасників справи: 
заявника – адвокат Крутень Іван Володимирович; 

за участі: представника ОСОБА_1 – адвоката Крутня Івана Володимировича,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Крутня Івана Володимировича на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 липня 2024 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Рівненська міська рада Рівненської області; про визнання фізичної особи безвісно відсутньою, 
в с т а н о в и в :   
       У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду в порядку окремого провадження із заявою про визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , безвісно відсутньою.
       Мотивуючи необхідність підтвердження наявності такого юридичного факту, покликалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , яка була зареєстрована і проживала за адресою: АДРЕСА_1 , пішла з дому та з того часу будь-яких відомостей щодо неї немає. Стверджувала, що встановлення особи безвісно відсутньою потрібне для встановлення опіки над її майном. 
       Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 02 липня 2024 року в задоволенні заяви відмовлено.
       Суд попередньої інстанції дійшов такого висновку, зважаючи на те, що відсутність протягом тривалого часу ОСОБА_2 за фактичним місцем проживання не є безумовною підставою для визнання її безвісно відсутньою. Також вказував про відсутність достатніх відомостей про дійсне перебування особи та обґрунтувань про неможливість отримати такі відомості. При цьому послався на постанову Верховного Суду від 07 травня 2018 року у справі № 225/1297/17, де наведено висновок про те, що безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер. Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються: а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України; г) наявність у заявника правової заінтересованості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою.
       На рішення суду представником ОСОБА_1 - адвокатом Крутнем І.В. подано апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, порушенні норм процесуального права і неправильному застосуванні норм матеріального права.
       На обґрунтування апеляційної скарги зазначав про те, що в матеріалах справи містяться достатні докази, які підтверджують відсутність відомостей щодо перебування фізичної особи у місці її постійного проживання з відповідного часу. Щодо правової заінтересованості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою, то в заяві вказувалось, що це необхідно для встановлення опіки над майном безвісно відсутньої особи. Крім того, заінтересованою особою не заперечувалась можливість встановлення юридичного факту.
       З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким заяву ОСОБА_1 про визнання особи безвісти відсутньою задовольнити у повному обсязі.
       Відзиву на апеляційну скаргу подано не було, хоча про таке право роз`яснювалося ухвалою Рівненського апеляційного суду від 23 серпня 2024 року. 
       Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у спарві і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.
       З матеріалів справи вбачається, що у грудні 2023 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , звернулася в суд із заявою, де зазначала про те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її бабою, яка пішла з дому 04 листопада 2022 року і з того часу відомостей щодо неї немає. Після цього заявник звернулася в органи поліції про розшук особи.
       Відповідно до сформованої інформаційної довідки станом на 07 липня 2016 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва на спадщину за заповітом.
       Згідно з інформацією з паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого 09 квітня 2002 року Дубенським міським відділом управління МВС України в Рівненській області, ОСОБА_2 була зареєстрована в с. Озеряни Дубенського району Рівненської області.
       Із копії довідки серії МСЕ № 210869 видно, що ОСОБА_2 є інвалідом дитинства ІІ групи безтерміново.
       З довідки №22756 від 20.09.2023 року видно, що у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) з 20.07.2016 року; ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) з 10.04.2017 року; ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ) з 10.04.2017.
       Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Рівне Київська 16" листом №1-10-23 від 27 жовтня 2023 року на адвокатський запит повідомило про відсутність інформації щодо фактичного місця проживання ОСОБА_2 . При цьому зазначено, що вона з 08 листопада 2022 року не брала участі у загальних зборах.
       Відповідно до листа Рівненського районного управління Національної поліції України Головного управління Національної поліції в Рівненській області поліції від 23 травня 2024 року на адвокатський запит слідчим відділом Рівненського районного управління поліції здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадження за №12022181010002170 від 08 листопада 2022 року за фактом зникнення безвісті громадянки ОСОБА_2 .
       Згідно з інформацією Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 20 грудня 2023 року відомості щодо ОСОБА_2 стосовно перетину кордону в період з 01 жовтня 2022 року по 09 січня 2024 року відсутні.
       З інформації Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області встановлено, що ОСОБА_2 перебуває на обліку як отримувач соціальної пенсії відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 09 серпня 1958 року.        Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , у графі "Батьки" зазначено: батько - ОСОБА_4 ; мати - ОСОБА_3 .
       Зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_7 , видно, що у графі "Батьки" зазначено: батько - ОСОБА_5 ; мати - ОСОБА_6 .
       Частиною першою ст. 29 ЦК України встановлено місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
       Відповідно до ст. 43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. У разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць - перше січня наступного року. Порядок визнання фізичної особи безвісно відсутньою встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України.
       Частиною першою ст. 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
       Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою (пункт 3 ч. 2 ст. 293 ЦПК України).
       Згідно з положеннями ст. 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.
       Суд до початку розгляду справи встановлює осіб (родичів, співробітників тощо), які можуть дати свідчення про фізичну особу, місцеперебування якої невідоме, а також запитує відповідні організації за останнім місцем проживання відсутнього (житлово-експлуатаційні організації, органи реєстрації місця проживання осіб або органи місцевого самоврядування) і за останнім місцем роботи про наявність відомостей щодо фізичної особи, місцеперебування якої невідоме (ч. 1 ст. 307 ЦПК України).        Суд розглядає справу за участю заявника, свідків, зазначених у заяві, та осіб, яких сам суд визнає за потрібне допитати, і ухвалює рішення про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або про оголошення її померлою (ч. 1 ст. 308 ЦПК України).
       Безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер.
       За правилами ст. 43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування.
       Зазначена норма права передбачає перш за все з`ясування місця постійного проживання особи на час її зникнення, заходів, які приймала заявник для встановлення місця знаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутнім, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження.
       Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються: а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної або з дня, визначеного відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦК України; г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою.
       Указане відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом у постановах від 07 травня 2018 року в справі № 225/1297/17 (провадження № 61-3902св18), від 22 листопада 2018 року в справі № 225/882/17 (провадження № 61-34068св18), від 05 лютого 2020 року в справі № 756/17293/17 (провадження № 61-16093св19), від 06 травня 2020 року в справі № 760/3112/16-ц (провадження № 61-48362св18), від 09 жовтня 2024 року в справі № 754/7858/23 (провадження № 61-9385св24). 
       Судова практика є сталою.
       Згідно зі ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства належить, зокрема, принцип змагальності сторін і свободи в наданні ними суду своїх доказів та в доведенні перед судом їхньої переконливості. Вказане положення є головним нормативним закріпленням принципів змагальності та диспозитивності в законодавстві України.
       Загальна формула принципу змагальності та диспозитивності у цивільному судочинстві закріплена у ст.ст. 12, 13 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
       Відповідно до принципу диспозитивності обов`язок доказування фактичних обставин, що мають значення для справи, повною мірою покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.
       Згідно зі ст.ст. 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішні переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
       Відмовляючи у задоволенні вимог заяви ОСОБА_1 суд попередньої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про те, що сам по собі факт не проживання ОСОБА_2 за місцем реєстрації протягом тривалого часу та фактична відсутність відомостей про його місце перебування не є безумовною підставою для визнання її безвісно відсутньою.
       Крім того, на переконання колегії суддів, для встановлення заявленого ОСОБА_1 факту потрібно залучити, зокрема, матір заявника – ОСОБА_7 , яка відповідно до довідки про склад сім`ї (а.с. 12) зареєстрована спільно з заявником та ОСОБА_2 . Очевидно, що розгляд заяви, метою якої є встановлення опіки над квартирою, де вони зареєстровані, може вплинути на права та обов`язки ОСОБА_7 . Суд апеляційної інстанції з огляду на чинне процесуальне законодавство на стадії апеляційного перегляду не вправі вирішувати вказане питання.
       Необґрунтованими є покликання апеляційної скарги на недодержання судом норм процесуального права.
       Відповідно до абз. другого ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Однак будь-яких фактів про такі процесуально-правові дефекти, що потягли би помилкове вирішення питання, заявник не надав, матеріали справи їх не містять, а апеляційним судом здобуто не було.
       При цьому встановлено й відсутність обставин, які свідчили би про обов`язкове скасування судового рішення внаслідок існування підстав, передбачених ч. 3 ст. 376 ЦПК України.
       Решта доводів апеляційної скарги також є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду, позаяк зводяться до переоцінки доказів та викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд.
       Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.
       Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Крутня Івана Володимировича залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 липня 2024 року – без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
       Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 29 жовтня 2024 року.

Головуючий:                                                          С.В. Хилевич
       
Судді:                                                                 С.В. Боймиструк 

                                                                       Н.М.Ковальчук