УХВАЛА
 
19 грудня 2024 року
м. Київ
 
справа № 207/198/24
провадження № 61-16467ск24
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 липня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини,
встановив:
У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила суд: стягнути з відповідача додаткові витрати на утримання дитини ОСОБА_3 у сумі 26 562, 00 грн за перший навчальний рік одноразово; стягнути додаткові витрати на утримання дитини ОСОБА_3 при умові продовження навчання до його завершення періодично кожні пів року з 2024 року до 10 серпня 2024 року, 2025 року, 2026 року - 13 281, 00 грн та до 10 грудня 2024 року, 2025 року, 2026 року - 13 281, 00 грн; стягнути з відповідача додаткові витрати на утримання дитини ОСОБА_3 при умові продовження навчання у сумі 10 553, 49 грн до 10 серпня 2027 року за останній рік навчання у Одеському національному університеті імені І. І. Мечникова одноразово та додаткові витрати за лікування сина у сумі 3 389, 39 грн.
Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 липня 2024 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року, в задоволенні позову відмовлено.
11 грудня2024 року  ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 липня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року. 12 грудня 2024 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» надіслала уточнену касаційну скаргу, зміст якої доповнено лише поясненням стосовно дати отримання копії рішення суду першої інстанції, а також уточнено прохальну частину касаційної скарги.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню, виходячи з таких підстав.
Частиною першою статті 394 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
За приписами пункту 3 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов'язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).
Отже, справа, на судові рішення у якій подана касаційна скарга, є малозначною в силу вимог закону.
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Заявник у касаційній скарзі посилається на підпункт «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України та зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки в оскаржуваних судових рішеннях суди першої та апеляційної інстанцій порушили існуючу судову практику у аналогічних справах.
Крім того, ОСОБА_1 вказує, що справа становить значний суспільний інтерес, а також має для неї та її сина ОСОБА_4 виняткове значення (підпункт «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України). Зазначає, що вона та відповідач ОСОБА_2 зобов'язані до досягнення дитиною повноліття спільно нести участь у додаткових витратах на дитину, а після досягнення дитиною повноліття - утримувати її до досягнення двадцяти трьох років, оскільки вона продовжує навчання. Заявник стверджує, що у неї відсутні доходи, які б дозволяли їй самостійно утримувати сина.
Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, вагомістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.
Проте заявником не наведено переконливих доводів стосовно того, в чому саме полягає фундаментальне значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовано не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб'єктів правовідносин.
Крім того, вжите законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об'єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси широкого кола фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов'язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей, девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення, як от визначення і зміни конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України, тощо.
Проте касаційна скарга не містить належного обґрунтування, яке б свідчило про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи і вказувало б на те, що предмет спору у цій справі стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства.
Стосовно посилання на виняткове значення цієї справи для заявника та її сина, то слід зазначити, що оцінка судом «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.
Аналіз наведених у скарзі доводів не дає підстав для висновку про те, що вказана справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, оскільки незгода з оскаржуваними судовими рішеннями не свідчить про винятковість справи для заявника, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для останньої внаслідок прийняття таких судових рішень.
Інших підстав, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких суд міг би визнати оскаржувані судові рішення такими, що підлягають касаційному оскарженню, у касаційній скарзі не зазначено та не обґрунтовано.
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, тому у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
Верховним Судом взято до уваги, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ухвалив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 липня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                               М. Ю. Тітов
 
                                                                                                          А. Ю. Зайцев
 
                                                                                                          Є. В. Коротенко