ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 953/7116/22
Номер провадження 22-ц/818/3867/24

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2024 року         м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю., 
за участю:
секретаря судового засідання Супрун Я.С.,
заявника ОСОБА_1 , 
представника заявника адвоката Орла В.В., 
представника відповідача адвоката Таш`яна Р.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2024 року в складі судді Зуба Г.А. за матеріалами оскарження ухвали за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову по справі № 953/7116/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: державний нотаріус Відокремленого підрозділу П`ятої Харківської державної нотаріальної контори Кретова Ольга Володимирівна про розірвання договору довічного утримання та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності на майно,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2022 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: державний нотаріус Відокремленого підрозділу П`ятої Харківської державної нотаріальної контори Кретова Ольга Володимирівна, про розірвання договору довічного утримання.
Позовна заява мотивована тим, що 04 квітня 2008 року між нею, її чоловіком ОСОБА_4 з одного боку та ОСОБА_3 з іншого боку було укладено договір довічного утримання, за умовами якого ОСОБА_3 взяла на себе зобов`язання довічно повністю їх утримувати, а вони передали їй у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. 
ОСОБА_3 не виконувала умови договору довічного утримання належним чином, у зв`язку з чим позивачка просила розірвати договір довічного утримання від 04 квітня 2008 року та вирішити питання щодо судових витрат.
У березні 2023 року ОСОБА_3 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності на майно. 
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що після смерті ОСОБА_4 вона продовжувала утримувати ОСОБА_2 , сумлінно виконувати покладені на неї договором довічного утримання від 04 квітня 2008 року обов`язки, однак наразі позбавлена можливості надалі виконувати умови договору через вимушене переселення з м. Харкова у зв`язку з бойовими діями та погіршення стану здоров`я. Тому було б справедливим визнати за нею право власності на 3/4 частки спірної квартири, адже стосовно частки ОСОБА_4 договір припинений у зв`язку з його смертю, а ОСОБА_2 залишити 1/4 частку. Просила розірвати договір довічного утримання (догляду) від 04 квітня 2008 року у частині набуття права власності на частку, яка належала ОСОБА_2 , визнати за нею право власності на 3/4 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_2 – право власності на 1/4 частину вказаної квартири, вирішити питання щодо судових витрат.
ІНФОРМАЦІЯ_2 позивачка ОСОБА_2 померла. У зв`язку з цим, представник відповідачки ОСОБА_3 адвокат Таш`ян Р.І. 05 серпня 2024 року звернувся до суду з клопотанням про зупинення провадження у справі. 
08 серпня 2024 року до суду звернувся ОСОБА_1 з клопотанням про залучення його як правонаступника ОСОБА_2 та зупинення провадження у справі. Вказав, що ОСОБА_2 залишила заповіт на його ім`я і він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2024 року провадження у справі зупинено до залучення до участі у справі правонаступника (правонаступників) ОСОБА_2 
08 серпня 2024 року поштою ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову. 
Заява мотивована тим, що предметом спору є розірвання договору довічного утримання від 04 квітня 2008 року, наслідком чого є повернення права власності на квартиру, що є предметом договору, відчужувачу. Наразі власницею квартири є відповідачка, та у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 у неї є правові підстави для скасування заборони відчуження квартири, що породжує можливість здійснення відчуження майна на користь третіх осіб до ухвалення рішення. Невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову, у зв`язку з чим у нього виникне необхідність звертатися з новим позовом. 
Просив накласти арешт на квартиру АДРЕСА_2 , та заборонити будь-яким особам вчиняти будь-які дії щодо цієї квартири.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2024 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.
Ухвала суду мотивована тим, що відсутні докази наміру відповідачки відчужувати спірне майно, а також заявник на даний час не є учасником справи. Крім того, на вказану квартиру нотаріусом накладено заборону відчуження до припинення чи розірвання договору довічного утримання, який оскаржується.
На вказану ухвалу суду поштою 29 серпня 2024 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду скасувати та накласти арешт на квартиру АДРЕСА_2 , заборонивши будь-яким особам вчиняти будь-які дії щодо цієї квартири.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не врахував, що смерть обох відчужувачів за договором довічного утримання дає відповідачці можливість зняти заборону відчуження на квартиру, яка є предметом оспорюваного договору, та у будь-який момент протягом тих шести місяців, на які зупинено провадження у справі, відчужити майно, що може унеможливити виконання рішення суду. Він є правонаступником позивачки, яка залишила заповіт на його користь, у передбачений законом строк звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та подав до суду заяву про залучення його до справи як правонаступника. Відсутність ухвали суду про залучення його як правонаступника не може бути причиною обмеження його прав та інтересів. 
15 листопада 2024 року від представника ОСОБА_3 адвоката Таш`яна Р.І. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив відмовити у її задоволенні. Відзив мотивовано тим, що заявник не довів ризиків відчуження спірної квартири або інших дій, спрямованих на ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду. ОСОБА_3 не має намірів вчиняти дії, спрямовані на відчуження майна. Заявник ще не став правонаступником позивачки. Зазначив також про орієнтовний розмір витрат на правову допомогу, понесених ОСОБА_3 з цього питання у розмірі 3000,00 грн, докази чого будуть надані протягом 5 днів з моменту розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення заявника ОСОБА_1 та його представника адвоката Орла В.В., які підтримали апеляційну скаргу, представника відповідача адвоката Таш`яна Р.І., який проти скарги заперечував, просив судове рішення залишити без змін, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів забезпечення позову.
Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Згідно з частиною 2 статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника). Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком. Тому при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. 
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.
У випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 березня 2023 року у cправі №  905/448/22, постанові Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі № 904/1934/23.
Якщо позивач звертається до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку не має взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
У таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.
Аналогічну правову позицію викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі № 910/1040/18.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами оскарження ухвали, 04 квітня 2008 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_4 з одного боку та ОСОБА_3 з іншого боку укладено договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Восьмої ХДНК Кретовою О.В. за реєстровим номером 3-889, за умовами якого ОСОБА_3 взяла на себе зобов`язання довічно повністю їх утримувати, а вони передали їй у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 13-14).
Державним нотаріусом Восьмої ХДНК Кретовою О.В. у зв`язку з посвідченням договору накладено заборону відчуження зазначеної у договорі квартири до припинення чи розірвання договору довічного утримання за реєстровим номером 134 (а.с. 14).
24 квітня 2008 року право власності на вказану квартиру на підставі договору довічного утримання від 04 квітня 2008 року зареєстровано за ОСОБА_3 , що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав (а.с. 17, 56).
Предметом спору у справі є розірвання зазначеного договору довічного утримання (догляду) від 04 квітня 2008 року.
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
16 лютого 2023 року ОСОБА_2 залишила заповіт, в якому зазначила, що на випадок її смерті робить таке розпорядження: все її майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і все те, на що вона матиме право за законом на час її смерті, заповідає ОСОБА_1 (а.с. 51).
ІНФОРМАЦІЯ_2 позивачка ОСОБА_2 померла (а.с. 52).
05 червня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса ХМНО Чуєва Д.В., яким заведено спадкову справу № 72535492 (№ 7/2024) після смерті ОСОБА_2 , що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 77216516 (а.с. 57).
02 серпня 2024 року припинено обтяження квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав від 02 серпня 2024 року № 389497953 (а.с. 36).
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2024 року провадження у справі зупинено до залучення до участі у справі правонаступника (правонаступників) ОСОБА_2 .
Процесуальне правонаступництво - це заміна під час провадження у цивільній справі сторін або третіх осіб іншими особами, до яких переходять права та обов`язки у спірних правовідносинах.
За змістом статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.
Під час вирішення питання про залучення правонаступників до участі у справі суд повинен встановити, чи допускають спірні правовідносини правонаступництво та чи відомі особи, які прийняли спадщину. Саме для встановлення осіб, які прийняли спадщину, статтею 251 ЦПК України передбачено обов`язок суду зупинити провадження у справі, правовідносини у якій допускають правонаступництво (постанова Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі № 760/9496/21, провадження № 61-10690св22).
Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина 1 статті 756 ЦК України). Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Оскільки позов про розірвання договору довічного утримання відчужувачем пред`явлено за життя, факт смерті відчужувача до вирішення справи судом допускає правонаступництво у спірних правовідносинах, тому оспорюваний договір довічного утримання може бути розірвано.
Такі висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 30 червня 2021 року по справі № 310/5175/15-ц, від 15 травня 2019 року по справі № 306/2548/14-ц, від 12 квітня 2018 року по справі № 759/14846/15-ц.
Строк на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 сплив 19 листопада 2024 року, однак судом першої інстанції провадження у справі дотепер не поновлено, питання про залучення правонаступників не вирішено.
Між сторонами справи дійсно виник спір з приводу розірвання договору довічного утримання, предметом якого є квартира за адресою: АДРЕСА_1 . Обидва відчужувачі за спірним договором померли, заборона відчуження квартири, накладена нотаріусом, припинена, в зв`язку з чим відповідачка має можливість безперешкодно розпорядитися спірним майном до вирішення судом спору.
Оскільки спірні правовідносини допускають правонаступництво та з метою недопущення порушення прав правонаступника (спадкоємця) померлої позивачки, колегія суддів вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити виконання можливого рішення про задоволення позовних вимог.
Враховуючи, що заходи забезпечення позову у даній справі застосовуються як гарантія реального виконання рішення суду, їх незастосування може призвести до того, що право правонаступника позивачки не буде захищено, в той час як застосування заходів забезпечення позову може цьому завадити.
З урахуванням прямого зв`язку між заходами забезпечення позову і предметом позову, існування обґрунтованого припущення про можливість відчуження відповідачкою свого майна, оскільки таке її право наразі нічим не обмежено, що матиме наслідком ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову і незабезпечення ефективного захисту прав позивача, колегія суддів вбачає підстави для вжиття заходів забезпечення позову.
Висновки суду першої інстанції щодо того, що заявником не надано будь-яких доводів на підтвердження того, що ОСОБА_3   вчинялися будь-які дії, направлені на відчуження спірного майна, колегія суддів вважає помилковими, адже нічим не обмежене право відповідачки після смерті відчужувачів в будь-який момент розпорядитися квартирою, право власності на яку зареєстровано за нею на підставі оспорюваного договору довічного утримання, є очевидним та не потребує доведення.
Пунктом 2 частини 1 статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.
У постановах від 19 лютого 2021 року у справі № 643/12369/19 (провадження № 61-21685св19) та від 15 лютого 2021 року у справі № 643/12369/19 (провадження № 61-21685св19) Верховним Судом зазначено, що арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. Заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна - це перешкода у вільному розпорядженню майном. Верховний Суд зауважує, що арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову, тому суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову.
Враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, їх вжиття щодо майна відповідачки не вимагає обмеження у користуванні ним.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що для дотримання принципу збалансованості інтересів сторін, а також збереження нерухомого майна слід визначити належним способом забезпечення позову саме заборону відчуження такого майна. Такий спосіб забезпечення позову є адекватним, співмірним та обґрунтованим, зможе в повному обсязі забезпечити досягнення його мети, у зв`язку з чим заява ОСОБА_1 про забезпечення позову підлягає частковому задоволенню.
Задоволення заяви про забезпечення позову не є фактичним вирішенням справи по суті і не порушує права відповідачки щодо користування та володіння майном, оскільки майно фактично зберігається у володінні та користуванні власника, а лише обмежує його у розпорядженні ним на певний період.
На вищевказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку щодо відсутності підстав для задоволення заяви.
Отже, з урахуванням підстав та змісту позову, з метою недопущення порушення прав правонаступника (спадкоємця) померлої позивачки, виходячи з відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, балансу інтересів сторін, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення заяви ОСОБА_1  про забезпечення позову шляхом заборони відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна – 22296161, яка є предметом договору довічного утримання від 04 квітня 2008 року.
При цьому, ОСОБА_3 не позбавлена можливості скористатися передбаченим процесуальним законом правом на звернення до суду із заявами про скасування вжитих судом заходів чи їх зміну на інші, а також про зустрічне забезпечення у відповідності до ст.ст. 154-159 ЦПК України.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що у відповідності до вимог статті 376 ЦПК України ухвала суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви про забезпечення позову.
Оскільки наразі розглядається лише процесуальне питання щодо забезпечення позову, а не справа по суті спору, підстав для розподілу судових витрат у суду апеляційної інстанції немає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по справі № 953/7116/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: державний нотаріус Відокремленого підрозділу П`ятої Харківської державної нотаріальної контори Кретова Ольга Володимирівна, про розірвання договору довічного утримання, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності на майно задовольнити частково.
Заборонити відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна – 22296161, яка є предметом договору довічного утримання (догляду) від 04 квітня 2008 року, посвідченого державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори Кретовою Ольгою Володимирівною, за реєстровим номером 3-889.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 23 грудня 2024 року

Головуючий                                                         Ю.М. Мальований 

Судді                                                                 Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова