Справа № 162/1039/23 	Головуючий у 1 інстанції: Цибень О. В. 	
Провадження № 22-ц/802/1095/24  	  Доповідач: Карпук  А. К.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
04 грудня 2024 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Карпук А.К.
суддів - Здрилюк О. І., Киці С.І.
секретар Ганжа М. І.
з участю: позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - виконавчий комітет Луцької міської ради про позбавлення батьківських прав за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 подану її представником ОСОБА_2 на заочне рішення Любешівського районного суду Волинської області від 11 вересня 2024 року,-
В С Т А Н О В И В :
У грудні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з вказаним позовом покликаючись на те, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 2015 року, який розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03.12.2018 року. У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_4 . Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.12.2018 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання дочки в розмірі 1626 гривень щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідач ОСОБА_3 останній раз бачив дитину в серпні 2021 року. З того часу він дитиною не цікавився та не спілкувався. З огляду на вказане просить позбавити ОСОБА_3 батьківських прав щодо малолітньої ОСОБА_5 .
Заочним рішенням Любешівського районного суду від11 вересня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не доведено умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, а також відповідності вимог про позбавлення батьківських прав інтересам дитини.
В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Зазначає, що суд безпідставно не взяв до уваги висновок органу опіки і піклування про доцільність позбавлення батьківських прав. Вважає недоведеними доводи відповідача про блокування мобільного номеру, що не дозволяє йому спілкуватись з дитиною, залишено поза увагою, що відповідач більше п`яти років не виконує батьківських обов`язків.
Інші учасники справи не скористались правом подати відзив на апеляційну скаргу.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено такі обставини.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області у справі №161/17159/18 від 20.12.2018 року вбачається що з ОСОБА_3 стягнуто на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 1626 гривень щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку з 29.10.2018 року до досягнення дитиною повноліття.
Зі змісту характеристики, виданої «Дошкільним навчальним закладом №3» Департаменту освіти Луцької міської ради 27.10.2022 за №51 слідує, що за період відвідування закладу (з 01.09.2018 до 31.08.2022) дитиною опікувалась мама, ОСОБА_1 , відвідувала батьківські збори, приймала активну участь у житті групи, постійно цікавилась умовами перебування дитини у садку та проводила всі фінансові витрати. Батько, ОСОБА_3 до закладу не з`являвся, життям та умовами перебування дитини не цікавився.
Відповідно до інформації щодо педагогічного спостереження та участі батьків у вихованні учениці Луцького ліцею №4 імені Модеста Левицького ОСОБА_5 класовод дівчинки стверджує, що ОСОБА_6 постійно відвідує ліцей, цікавиться навчанням доньки та її шкільним життям, приходить на батьківські збори, забезпечує дитину всім необхідним для освітнього процесу. За час навчання ОСОБА_4 у ліцеї батько дівчинки з класоводом жодного разу не спілкувався.
Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 13.03.2024 №189-1 затверджено висновок служби у справах дітей від 05.03.2024 №81 «Про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 », відповідно до якого після розірвання шлюбу дочка залишилася проживати з матір`ю за адресою АДРЕСА_1 , де створені належні умови для проживання ОСОБА_4 (акт обстеження умов проживання від 19.02.2024). Листом служби у справах дітей Камінь-Каширської міської ради від 09.02.2024 повідомлено, що ОСОБА_3 за місцем реєстрації по АДРЕСА_2 , не проживає більше двох років, перебуває у Республіці Польща. Працівники цієї служби спілкувалися з ОСОБА_3 телефоном та останній повідомив, що матір ОСОБА_4 заблокувала його у всіх мережах зв`язку, тому він не може спілкуватися з дочкою, заперечує проти позбавлення його батьківських прав. 01.03.2024 ОСОБА_3 надіслав за допомогою додатку «Вайбер» письмове пояснення про те, що він дійсно не цікавився дитиною, коли був за кордоном, і не намагався дізнатися номер її телефону. Також надіслав розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, виданий Любешівським ВДВС 26.02.2024 року ВП НОМЕР_1, згідно з яким станом на лютий 2024 року сума його заборгованості складала 1257 гривень. ОСОБА_3 у службу у справах дітей із заявами щодо перешкоджання матір`ю дитини його спілкуванню з ОСОБА_4 та визначення способу участі у вихованні дочки не звертався. На підставі викладеного, служба у справах дітей вважає за доцільне позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітньої дочки ОСОБА_5 .
Також судом заслухано свідка ОСОБА_7 , яка у судовому засіданні 14.08.2024 суду зазначила, що вони з позивачем близькі подруги та постійно спілкуються ще зі студентських років, у них з ОСОБА_1 діти одного віку та відвідують одну школу, є однокласниками, а ОСОБА_4 - її хресна дочка. З відповідачем близьких відносин не підтримує, оскільки бачила його лише декілька разів на днях народження. Останніх п`ять років відповідача не бачила жодного разу, а дитина ніколи при ній не згадувала про свого батька. Зі слів позивача знає, що відповідач не бере участі у вихованні дитини. ОСОБА_8 займається дочкою самостійно та повністю її утримує, дитина забезпечена всім необхідним, у цьому допомагають батьки ОСОБА_8 . 
Встановивши наведені обставини суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в позові з огляду на таке.
Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України).
Згідно зі статтею 5 Сімейного кодексу України (далі - СК України) держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально й морально заохочує, підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.
За частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18).
ЄСПЛ зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Звертаючись до суду із позовною вимогою про позбавлення батьківських прав позивач  посилалась, зокрема, на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню синів, не приймає участі у їх житті, не забезпечує необхідного утримання дитини, не спілкується з ними.
Відповідно до частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками».
Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду: від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19, від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19.
У постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 643/7876/18 зазначено, що, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява  № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини.
Судом першої інстанції обґрунтовано зазанчено в мотивувальній частині оскраженого рішення про те,, що в матеріалах справи відсутні належні та достатні докази винної поведінки відповідача, як батька, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, які б свідчили про його умисне ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо синів. Позивачем не спростовано наданих відповідачем органу опіки і піклування письмових пояснень, зокрема, про блокування його контакту в соціальних мережах, що позбавляє його можливості спілкуватись з дитиною.
При цьому відповідач вказав, що бажає залишатись дитини та надати йому можливість усе виправити. В свою чергу в судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 пояснила, що позбавлення батьківських прав відповідача викликане бажанням убезпечити в подальшому доньку щодо необхідності одержання дозволу на виїзд дитини за кордон, можливість отримання пільг, що на думку суду, не вказує на відповідність вимог матері щодо позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_3 інтересам дитини саме у зв`язку з такими причинами. Судом правильно не взято до уваги висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, як недостатньо обґрунтований. Зокрема, у висновку не наведено мотивів про: причин усунення відповідача від утримання та виховання дитини; ставлення дитини до батька та батька до дитини на час складання висновку. Сам по собі висновок про доцільність позбавлення батьківських прав не є достатнім доказом, який беззаперечно підтверджує наявність підстав для позбавлення  відповідача батьківських прав за відсутності інших належних доказів.
Апеляційний суд зазначає, що висновок органу опіки та піклування є одним із доказів, який відповідно до частини другої статті 89 ЦПК України суд оцінює у взаємному зв`язку з іншими доказами у справі.
Також з наданої довідки про розрахунок заборгованості за аліментами вбачається, що відповідач сплачує, хоча і не систематично, аліменти, та заборгованість на день звернення до суду є незначною.
З огляду на недоведеність обставин, які слугують підставами для позбавлення відповідача батьківських прав, апеляційний суд погоджується з висновком суду про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Посилання в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду від 26.04.2022 в справі 520/8264/19 не спростовує висновків суду першої інстанції у зв`язку з відмінністю обставин даної справи у порівнянні з обставинами справи, яка була предметом розгляду Верховного Суду.
Доводи апеляційної скраги про те, що відповідач більше п"яти років не цікавиться дитиною суперечить змісту поданої позовної заяви, у якій позивач зазначала, що востаннє відповідач бачився з дитиною у 2021 році.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування у цій частині відсутні.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
ухвалив:
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 подану її представником ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Заочне рішення Любешівського районного суду Волинської області від 11 вересня 2024 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення постанови апеляційного суду.

Головуючий
Судді: