ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

3 грудня 2024 року                                                                   м. Чернівці
справа № 727/12500/21
провадження №22-ц/822/874/24
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Перепелюк І. Б. 
суддів: Половінкіної Н.Ю., Лисака І.Н.
секретар Собчук І.Ю. 
розглянувши апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 3 липня 2024 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про відшкодування витрат на будівництво та ремонт житлового приміщення, визнання договору купівлі-продажу недійсним,
встановив:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. 
Позовні вимоги обґрунтовані наступним. 02.10.1993 року позивач та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, про що, відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис №1681 та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 . 
Під час перебування в шлюбі ними було придбано чотирикімнатну квартиру за договором купівлі-продажу від 21 квітня 2006 року в будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 91,30 кв.м, в тому числі житловою площею 57,50 кв.м. Зазначає, що у вказаній квартирі зареєстровані та проживає він, відповідачка та їх менша донька. Згідно звіту про оцінку майна від 13.05.2021 року, довідки ТОВ «ТРІУМФ - 2020» вартість квартири становить 1 142 163.00 грн. Вважає, що оскільки майно було придбане ним та відповідачкою в період шлюбу, воно належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності і є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Просив визнати за ним право власності на 1/2 частку квартири  АДРЕСА_2 , загальною площею 91.30 кв. м, в тому числі житловою площею 57,50 кв.м., а також стягнути з  ОСОБА_2  на його користь понесені судові витрати. 
25.08.2021 року ОСОБА_2 подала зустрічний позов про поділ майна подружжя. 
Обґрунтувала заявлені вимоги тим, що окрім майна, яке є предметом поділу у даній справі, сторонами набуте за час шлюбу також інше майно. Після укладення шлюбу, вона з відповідачем проживали разом у її матері - ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_3 . На той час вона з матір`ю працювали в Управлінні виробничо-технологічної комплектації Чернівецького Облагробуду: ОСОБА_4 на посаді провідного спеціаліста-економіста, а вона, ОСОБА_2 на посаді прибиральниці. Стверджує, що орієнтовно починаючи з 1992 року працівники вказаного підприємства, в тому числі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 отримували заробітну плату у натуральній формі шляхом видачі їм будівельних матеріалів.
Посилається на те, що протягом 1993-2021 років належне відповідачу будинковолодіяння АДРЕСА_4 істотно збільшилось у своїй вартості в тому числі за рахунок її праці. З урахуванням наявних будівельних матеріалів та конструкцій, в спірному будинковолодінні було здійснено ремонтно-будівельні роботи в ході яких належне відповідачу домоволодіння суттєво збільшилось у своїй вартості. Окрім того, зазначає, що в 2008-2009 роках було проведено капітальний ремонт будинку, в ході якого було побудовано добудову, підведено до будинку газ, воду, замінено електропроводку, встановлено вимикачі та розетки, здійснено перепланування та реконструкцію кімнат. В результаті реконструкції будинку було побудовано ванну, санвузол та гардеробну кімнату, проведено каналізацію, у дворі зроблено погрібну яму, облаштовано подвір?я, залито бетонні доріжки та терасу, повністю замінено всі вікна та двері, встановлено теплу підлогу по всьому будинку.
Позивач вказує на те, що наразі в неї відсутні правовстановлюючі документи, а також доступ до будинковолодіння АДРЕСА_4 , з огляду на що провести оцінку вказаного майна не видається можливим. Орієнтовно, вона оцінює вартість спірного майна у 600 000 грн., однак оскільки просить визнати право власності лише на частину даного майна, то ціна позову складає 300 000 грн.
Під час шлюбу подружжям також було придбано транспортний засіб марки AUDI А4, право власності на який відповідач ОСОБА_1 зареєстрував за собою, а пізніше без її згоди відчужив ОСОБА_3 . 
Посилаючись на зазначене, просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь витрат, понесених на будівництво та проведення капітальних ремонтних робіт будинковолодіяння АДРЕСА_4 в розмірі 472 703 грн.
Визнати недійсним договір купівлі-продажу №5887/21/002125 від 26.06.2021 року транспортного засобу AUDI A4, кузов № НОМЕР_2 укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 3 липня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_5 , загальною площею 91,30 кв. м, в тому числі житловою площею 57,50 кв.м.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3405 грн. судового збору.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про відшкодування витрат на будівництво та ремонт житлового приміщення та визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу №5887/21/002125 від 26.06.2021 року недійсним задоволено частково.
Визнано будинок, загальною площею 43,2 кв.м., в тому числі, житловою площею 33,7 кв.м. АДРЕСА_6 спільною сумісною власністю подружжя - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 472 703грн. витрат, понесених на будівництво та проведення капітальних ремонтних робіт житлового будинку загальною площею 43,2 кв.м., в тому числі, житловою площею 33,7 кв.м. АДРЕСА_6 .
Визнано недійсним договір за №5887/21/002125 від 26.06.2021 р. купівлі-продажу транспортного засобу марки AUDI A4, кузов № НОМЕР_2 , укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5720,40 грн. судового збору.
В іншій частині позову відмовлено. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 3 липня 2024 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання житлового приміщення спільною сумісною власністю подружжя; відшкодування витрат на будівництво та ремонт житлового приміщення та визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу №5887/21/002125 від 26.06.2021 року недійсним та відмовити в задоволені цих вимог. 

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу 
В апеляційній скарзі   ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду першої інстанції в частині оскарження було ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, в повній мірі не були з`ясовані усі обставини, які мають значення для справи, внаслідок чого суд прийшов до неправильного висновку і задовольнив зустрічний позов ОСОБА_2 .
В оскаржуваному рішенні суду в якості обґрунтування задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 судом використано виключно показання свідків та пояснення самої відповідачки, які містилися у зустрічному позові. Відповідачка ОСОБА_2 не надала суду першої інстанції жодних письмових доказів того, що вона проводила ремонтно-будівельні роботи в будинковолодінні, розташованому за адресою: АДРЕСА_7 , або надавала будівельні матеріали для проведення таких робіт. Єдиними доказами були свідчення свідків, а саме заінтересованих осіб: матері відповідачки - ОСОБА_4 та її брата – ОСОБА_5 . 
Звертає увагу на те, що будівельно-технічна експертиза, яка була проведена на підставі ухвали суду від 28 лютого 2022 року, ухвали суду від 11 жовтня 2022 року та ухвали від 1 грудня 2022 року була здійснена виключно на підставі письмових пояснень відповідачки, знову ж таки без надання експерту підтверджуючих документів, які б дійсно свідчили про те, що будівельні роботи в будинковолодінні, розташованому за адресою: АДРЕСА_7 проводилися трудовими зусиллями чи будівельними матеріалами відповідачки.
Також апелянт вважає, помилковим висновок суду першої інстанції про задоволення вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу №5887/21/002125 від 26.06.2021 року транспортного засобу AUDI A4, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , оскільки відповідачкою по справі обрано неналежний спосіб захисту.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 3 липня 2024 року без змін.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судом
Судом встановлено, що інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11.05.2021 року №255985393 підтверджується те, що ОСОБА_2 на приватній формі власності належить чотирикімнатна квартира за договором купівлі-продажу від 21 квітня 2006 року в будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 91,30 кв.м, в тому числі житловою площею 57,50 кв.м. Згідно звіту про оцінку майна від 13.05.2021 року, довідки ТОВ «ТРІУМФ - 2020» вартість квартири станом на 13.05.2021 року становить 1 142 163,00 грн. 
З трудових книжок НОМЕР_3 від 15.03.1991р., НОМЕР_4 від 05.09.1993р. вбачається, що в 1993 році ОСОБА_6 та її мати ОСОБА_4 працювали в Управлінні виробничо-технологічної комплектації Чернівецького Облагробуду: ОСОБА_4 на посаді провідного спеціаліста-економіста, а ОСОБА_2 на посаді прибиральниці.
ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті батька ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину, набув право власності також на іншу частину домоволодіння за адресою АДРЕСА_7 , тим самим ставши єдиним його власником, що підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №262384142.
31.05.2022 року Головним управлінням ДПС у Чернівецькій області надано відомості про доходи від здійснення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 , за період з 01.03.2004 рік по 13.12.2017 рік, надаються згідно додатку №1.
20.05.2022 року територіальним сервісним центром № НОМЕР_5 Регіонального сервісного центру МВС у Чернівецькій області надано інформацію про те, що транспортний засіб AUDI А4 д.н. НОМЕР_6 кузов № НОМЕР_2 від 06.07.2021р. зареєстрований за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продаж №5887/21/002125 від 26.06.2021р., документ видав ТОВ " ТОРГО-АВТО ".
Територіальним сервісним центром №7341 Регіонального сервісного центру МВС у Чернівецькій області 22.08.2022 року надано до суду документи, що стали підставою для переходу AUDI А4 д.н. НОМЕР_6 до ОСОБА_3 . 
З висновку експерта №46 від 31.03.-11.10.2023 року вбачається, що кошторисна вартість робіт (будівельних/ремонтно-будівельних) фактично виконаних в будинковолодінні, розташованому за адресою: АДРЕСА_7 , в період шлюбу між сторонами ( 02.10.1993 - 11.01.2022), згідно переліку робіт, наданого ОСОБА_2 , в частині що не суперечить результатам обстеження та наданим на дослідження матеріалам інвентаризаційної справи, визначена з урахуванням нормативно-розрахункових показників та опосередкованої вартості матеріалів, виробів і комплектів, станом на час проведення експертизи, становить - 945406,96 грн., відповідає формулюванню терміну реконструкція та є невід?ємними поліпшеннями.
18.12.2023 року Головним управлінням ДПС у Чернівецькій області надано відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору (форма №25ДР), ОСОБА_2 за період з 01.01.1998р. по 31.12.2021 р. 
Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 11.01.2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано шлюб.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду оскаржується лише в частині задоволення зустрічного позову, тому в іншій частині, відповідно до положень ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, не переглядається.
Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Відповідно до частин першої, сьомої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом».
Судом встановлено, що у вересні 1994 року подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , використовуючи видані ОСОБА_2 та її матері будівельні матеріали розпочали ремонтно-будівельні роботи в будинковолодіні АДРЕСА_4 .
Як вбачається із матеріалів справи, будинковолодіні АДРЕСА_4 належало відповідачу ОСОБА_1 та його батьку на праві спільної часткової власності (по частині кожному) та набуто ними в порядку спадкування за бабусею. 
19 серпня 2003 року, після смерті батька, ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину, набув право власності також на іншу частину домоволодіння, ставши єдиним його власником, що вбачається з інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Восени 2008 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розпочали капітальний ремонт будинку АДРЕСА_4 , оскільки на момент початку ремонтно-будівельних робіт будинок знаходився в стані непридатному для проживання.
Отже, судом встановлено, що протягом 1993-2021 років належне відповідачу будинковолодіяння АДРЕСА_4 істотно збільшилось у своїй вартості в тому числі за рахунок праці ОСОБА_2 , оскільки спільними зусиллями та за рахунок спільних коштів здійснено капітальний ремонт будинку, його перепланування та реконструкцію, збільшено його площу, підведено до будинку газ, воду та замінено проводку, встановлено вікна, двері, підлогу, повністю облаштовано подвір`я, встановлено огорожу, здійснено фасадні роботи та інше.
З висновку експерта №46, від 31.03.-11.10.2023 року вбачається, що кошторисна вартість робіт (будівельних/ремонтно-будівельних) фактично виконаних в будинковолодінні, розташованому за адресою: АДРЕСА_7 , в період шлюбу між сторонами (з 02.10.1993 року по 11.01.2022 року), визначена з урахуванням нормативно-розрахункових показників та опосередкованої вартості матеріалів, виробів і комплектів, станом на час проведення експертизи, становить - 945406,96 грн. Комплекс робіт фактично виконаних в будинковолодінні в період шлюбу відповідає формулюванню терміну реконструкція та є невід?ємними поліпшеннями. 
Із системного аналізу норм статей 57, 60, 63, 66-68,70 СК  вбачається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними.
Ці вимоги застосовуються і у разі, якщо особиста приватна власність одного з подружжя зазнала перетворень і збільшилась у вартості, однак таке збільшення не було істотним, то інший з подружжя, не власник, має право на частину збільшення вартості такого майна, якщо воно пов`язане з вкладенням у об`єкт.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Належними та допустимими доказами апелянтом не спростовано, що поліпшення будинку вчинені за рахунок коштів подружжя, внесок дружини у будівельно-ремонтні роботи та перебудову спірного приміщення у розумінні ч.1 ст.62 СК України є достатньо значним для можливості визнання за нею права на цих витрат. 
Щодо оскарження рішення в частині задоволення позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, колегія суддів погоджується з доводами апелянта, оскільки вони є слушними, та зазначає наступне. 
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Вказана правова норма кореспондується з положеннями частини першої статті 626 ЦК України.
При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено, зокрема, право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням статей 55, 124 Конституцій України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право саме на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
У справі, яка переглядається, встановлено, що транспортний засіб марки AUDI А4 придбаний в період зареєстрованого між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шлюбу. Презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно, за якою частки подружжя є рівними, не спростована. Відтак, ОСОБА_2 була співвласником спірного автомобіля, оскільки такий перебував у спільній сумісній власності подружжя.
З наданої 20.05.2022 року територіальним сервісним центром № НОМЕР_5 Регіонального сервісного центру МВС у Чернівецькій області інформації вбачається, що транспортний засіб AUDI А4 д.н. НОМЕР_6 кузов № НОМЕР_2 від 06.07.2021р. зареєстрований за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продаж №5887/21/002125 від 26.06.2021р., документ видав ТОВ " ТОРГО-АВТО ".
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі №125/2157/19 (провадження №14-40цс21) звертає увагу на те, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. 
Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду виснує, що пред?явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. 
У разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого.
Велика Палата Верховного Суду вказує, що не є ефективним способом захисту позов про визнання договору недійсним у разі, якщо особа має на меті отримати лише еквівалент вартості своєї частки у спільному майні, оскільки такий спосіб захисту не захищає та не відновлює в результаті її порушене право в той спосіб, який вона обрала.
Суд першої інстанції зазначеного не врахував та прийшов до помилкового висновку про задоволення вимоги позивача про визнання недійсним договору за №5887/21/002125 від 26.06.2021 року купівлі-продажу транспортного засобу.
Заявляючи вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, ОСОБА_2 обрано неналежний спосіб захисту, що є підставою для відмови в задоволенні цієї вимоги. 

Щодо судових витрат 
Згідно із ч.1, ч.13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру відповідно до частини третьої статті 6 Закону України "Про судовий збір". 
Відповідно до підпункту 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно з підпунктом 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону за подання апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.
При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат, відповідно до частини десятої статті 141 ЦПК України. 
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 пред`являючи позов сплатив судовий збір в розмірі 3405грн. 
ОСОБА_2 за зустрічний позов сплатила за майнову вимогу 4728грн. та за немайнову вимогу 992,40грн.
За апеляційну скаргу апелянтом ОСОБА_1 сплачено судовий збір 8580грн.
З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення в частині визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним та відмови в задоволені цих вимог. 
Враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги та принцип пропорційності, з ОСОБА_2 слід стягнути на користь ОСОБА_1 165,60грн. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору. 
В суді апеляційної інстанції представником ОСОБА_2 заявлено клопотання про стягнення з апелянта витрат на правничу допомогу за апеляційний розгляд в розмірі 15620грн.
Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для цілей розподілу витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Так, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини 1статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Верховний Суд в постанові від 13.02.2019 року у справі №756/2114/17 звернув увагу на наступне. Враховуючи положення ст.28 Правил адвокатської етики необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.
В додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц зроблено висновки, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.11.2023 року у справі №914/2355/21 висловлено правову позицію, відповідно до якої, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідача ОСОБА_2 представляла адвокат Поляк М.В. на підставі Ордеру Серія №1094849, який виданий на підставі Договору про надання правової допомоги №127/21 від 26 липня 2021 року. 
Відповідачем надано Звіт (Акт) від 02.12.2024 року про надані послуги у зв`язку з розглядом апеляційної скарги, де зазначено, що правнича допомога на суму 15620грн. полягала у підготовці клопотань, ознайомленні з матеріалами справи, підготовці відзиву, підготовці та представництва в суді та підтверджується квитанцією про сплату цих коштів. 
У постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.        
Представник апелянта заявив клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, вважаючи його завищеним та таким, що не відповідає складності справи. Колегія суддів з цим погоджується.
У разі недотримання вимог ч.4 ст.137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених ч.4 ст. 137 ЦПК України.
Колегія суддів вважає, що заявлена сума відшкодування судових витрат, понесених відповідачем ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції на правничу допомогу є не співмірною зі складністю справи, не відповідає критерію розумності їхнього розміру, враховуючи обсяг виконаних робіт та наданих послуг. 
Беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих послуг адвокатом, оцінюючи співмірність витрат зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, з огляду на визначені практикою Європейського суду з прав людини критерії, та виходячи із засад розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що з апелянта ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 слід стягнути 5000 грн., в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу за апеляційний розгляд. 

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права. 
Судом першої інстанції порушені норми процесуального права та  неправильно застосовані норми матеріального права, що відповідно до п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, є підставою для часткового скасування рішення. 
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд 
постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 3 липня 2024 року в частині визнання недійсним договору №5887/21/002125 від 26.06.2021 року купівлі-продажу автомобіля марки AUDI A4, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - скасувати. 
В задоволені цих вимог відмовити.
Розподіл судових витрат змінити. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 165,60грн. судового збору. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5000 грн. на правничу допомогу. 
В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 5 грудня 2024 року.

Судді   І.Б. Перепелюк

Н.Ю. Половінкіна 

І.Н. Лисак