справа № 755/10795/22
головуючий у суді І інстанції Слободянюк А.В.
провадження № 22-ц/824/7761/2024
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
02 жовтня 2024 року                                                              м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Мостової Г.І.,
суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф., 
за участі секретаря судового засідання Лазоренко Л.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 грудня 2023 року
у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровського районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів на утримання дітей, -
в с т а н о в и в :
У жовтні 2022 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про позбавлення її батьківських прав, стягнення аліментів на утримання дітей. 
Позивачі просять суд позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно неповнолітніх дітей - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 на утримання дітей аліменти у твердій грошовій сумі по 5 500 грн на кожну дитину.
Вимоги позовної заяви обґрунтовано тим, що 05 серпня 2006 року між сторонами у справі був зареєстрований шлюб. Від шлюбу народились діти: син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , донька ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25 вересня 2020 року шлюб між сторонами розірвано.
У позові вказується, що батьки відповідача ОСОБА_4 проживають на тимчасово окупованій території, місто Донецьк, куди вона постійно їздила; поверталась знервованою та шантажувала ОСОБА_1 , що забере дітей і поїде туди жити. Відповідач навіть шантажувала дітей, що у випадку, якщо вони не поїдуть з нею у місто Донецьк, вона скоїть самогубство. Внаслідок маніпулювання з боку позивача, з початку вересня 2019 року до 18 листопада 2019 року донька ОСОБА_7 проживала з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 . У цей же період часу відповідач возила доньку до дідуся і бабусі на тимчасово окуповану територію міста Донецька. За період поживання доньки з матір`ю їй заборонялось спілкуватися з батьком. Разом з тим, син ОСОБА_6 весь час проживав з позивачем і перебував на його утриманні. 18 листопада 2019 року донька ОСОБА_7 звернулась до батька, вказуючи, що зазнала насилля та психологічного тиску з боку матері, бабусі і просила позивача забрати її до себе. Позивач вказує, що потім діти до березня 2020 року проживали з батьком, який активно займався їх розвитком та навчанням: діти додатково займались англійською мовою, ОСОБА_7 займалась спортивними бальними танцями. Позивач інтенсивно займався здоров`ям дітей, зокрема забезпечував вартісне лікування доньки у стоматологічній клініці. З кінця червня 2020 року до середини березня 2021 року ОСОБА_7 знову проживала разом з матір`ю, оскільки дівчинка знову пожаліла матір - відповідач плакала та говорила, що дуже скучила за донькою. Під час проживання ОСОБА_7 з матір`ю, остання не займалась дитиною, колом її спілкування були подруги матері, що порушувало нормальний навчальний процес дитини, збивався графік сну дитини. За період приживання доньки з матір`ю, відповідач в таємниці від батька віддала ОСОБА_7 на 5 днів на проживання в іншу сім`ю, вона декілька разів відвозила дитину у село до далеких родичів, де вона перебувала без нагляду дорослих, та навіть одного разу сама поверталась у автобусі додому. З                           12 березня 2021 року ОСОБА_7 проживає з батьком. Щодо старшого сина ОСОБА_6 , то матір за три роки не виявляла бажання взяти його до себе, не цікавилась станом його здоров`я, успіхами у навчанні, соціальним життям. Діти проживають з позивачем у трикімнатні квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , квартира належить на праві власності матері позивача ОСОБА_1 . У квартирі наявні всі належні умови для проживання дітей. З березня 2021 року мати дітей не приймає участі у вихованні, не спілкується з дітьми, не цікавиться їхнім життям, здоров`ям, побутом, не надає матеріальної допомоги. На початку повномасштабного вторгнення рф на територію України, відповідач повідомила, що вона виїхала з міста Києва, не запропонувавши виїхати дітям. За зверненням позивача ОСОБА_1 , спеціалістом-психологом було проведено психологічне обстеження дітей, яким було встановлено, зокрема, що зі слів доньки ОСОБА_7 , у неї зберігся високий рівень страху, вона матері не боїться, але підтримувати контакт з матір`ю не бажає. На момент обстеження син ОСОБА_6 , вказував, що у нього у контакті з матір`ю присутній рівень стресу, тривоги, він не вірить словам матері, відчуває її байдужість до нього і сестри, бажає уникати будь-які контакти з матір`ю. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дітей матір`ю, свідомого нехтування нею батьківськими обов`язками, що є підставою для позбавлення її батьківських прав.
 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 22 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти у розмірі по                              3 000 грн на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 19 жовтня 2022 року і до досягнення дітьми повноліття, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Стягнуто з ОСОБА_4 судовий збір у сумі 992 грн 40 коп. у дохід держави.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у цій справі судом не встановлено умисної винної поведінки відповідача щодо ухилення від виховання дітей і свідомого нехтування нею своїми обов`язками, а відтак суд першої інстанції вважав, що відсутні підстави, передбачені частиною 2 статті 164 СК України, для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав є виключною мірою, і допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
Надані позивачами до суду докази не свідчать про злісне ухилення відповідача від виховання дітей, свідоме нехтування нею батьківськими обов`язками, її винну поведінку щодо дітей.
 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, у якій просять скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 грудня 2023 року в частині відмови у позбавленні батьківських прав ОСОБА_4 та у цій частині ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у позбавленні батьківських прав є необґрунтованим та таким, що ухвалене без повного та всебічного з`ясування обставин.
 
Скаржники в апеляційній скарзі зазначають, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні надає неповну інформацію стосовно показів, наданих ОСОБА_5   та ОСОБА_2 . Також вказують, що в оскаржуваному рішенні недостовірно та не в повному обсязі наведені покази свідків під час розгляду справи у суді.
Апелянти вказують, що суд першої інстанції проігнорував всі звернення дітей щодо неповажливого ставлення відповідача до них, більш того, суд першої інстанції навіть не звертав увагу, що під час судових засідань відповідач продемонструвала нестабільний емоційний стан, який характеризувався огидними словами у бік батька дітей, грубими, агресивними зверненнями до сина та відсутністю бажання просити пробачення у дітей. Відповідач під час судових засідань та під час засідань комісій орган опіки та піклування прямо заявила про те, що їй нема за що просити пробачення у дітей. І саме це суд сприймає як готовність відповідача змінити свою поведінку: не повагу до людської гідності власних дітей.
Вказують, що після початку розгляду цієї справи, відповідач замість діалогу з дітьми та їх батьком, почала подавати нескінчені скарги в усі державні органи та погрози на адресу дітей та їх батька, що тільки сприяло віддаленню дітей від спілкування з матір`ю. 
Однак, суд першої інстанції розцінив такі дії матері, як її бажання приймати участь у житті дітей  та переклав відповідальність на дітей, які на його думку повинні доводити, що їх матір ухиляється від своїх обов`язків, замість того, що б витребувати докази від відповідача, які саме дії вона здійснювала, щоб весь цей час до теперішнього дня дійсно бути гідною матір`ю своїм дітям.
Також вказують, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішення зазначає, що під час судових засідань судом встановлена наявність між матір`ю та батьком дітей негативних відносин, що спричинено тривалим конфліктом між колишнім подружжям і ця обставина, є причиною того, що у відповідача немає можливості належним чином виконувати свої батьківські обов`язки по відношенню до дітей.
Апелянти наголошують, що вказаний висновок повністю продубльований з відзиву відповідача на позовну заяву, при цьому суд першої інстанції не дослідив, чи дійсно між сторонами є такий конфлікт; не витребував у відповідача доказів, що вона дійсно намагалась приймати участь у житті дітей, і що саме батько дітей чинив їй опір та унеможливив її прагнення допомагати дітям.
Зазначають, що суд першої інстанції не витребував у відповідача доказів того, що її смс-повідомлення або дзвінки ставили загрозу дітям з боку їх батька. Замість цього, суд першої інстанції просто підтримав позицію відповідача та зробив хибні висновки щодо здійснення опору з боку батька позивачів без належних доказів, окрім емоційних слів відповідача та її представника.
У своєму рішення суд першої інстанції зазначив, що не приймає до уваги висновок Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровського районної в місті Києві державної адміністрації №103/1026/41/3 від 13 лютого 2023 року (протокол засідання від 08 лютого 2023 року), яким рекомендовано позбавити відповідача батьківських прав, адже останній носить рекомендований характер, є передчасним та неаргументованим.
Вважаємо, що судом першої інстанції не надано належної оцінки висновку, а також не витребувано пояснень від Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровського районної в місті Києві державної адміністрації, чому саме комісія дійшла до такого висновку.
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не зазначає, чому не прийняті до уваги показання ОСОБА_5 під час допиту у судовому засіданні та пояснення позивача ОСОБА_1 , та чому це не є належним доказом того, що поведінка матері свідчить про відсутність в неї «інстинкту матері», що і призвело саме до свідомого ухилення нею від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей.
Однак, разом з тим, суд першої інстанції приймає до уваги висновок експерта від 15 лютого 2023 року № 1502/23/1, наданий відповідачем на висновок позивачів, що в останньому «виявлена неповнота досліджень, у тому числі, щодо сімейної ситуації, індивідуальних особливостей батьків» тощо.
 
Від ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Також, ОСОБА_4 надано Свідоцтво про зміну імені від 03 липня                     2024 року серії НОМЕР_1 , відповідно до якого прізвище відповідача ОСОБА_4 змінено на ОСОБА_4 . 
Представник ОСОБА_4 - адвокат Слєпуха О.С. у судовому засіданні просила  апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
 
Виходячи з положень статті 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т. ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні, а з огляду на положення статті 372 ЦПК України явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.
Зважаючи на вимоги частини 9 статті 128, частини 5 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
 
Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дійшла висновку про таке.
Як вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_4 з 05 серпня 2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб від 05 серпня 2006 року серії НОМЕР_2 , актовий запис № 881 (т.1 а.с.33). 
Від шлюбу мають двох дітей: сина - ОСОБА_2 ,                          ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , актовий запис № 320; доньку - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , актовий запис № 1363                ( т. 1 а.с. 26,30).
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25 вересня                 2020 року у справі № 755/8912/20 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано (т.1 а.с.34-36).
За матеріалами справи сторони зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 , взяті на облік як внутрішньо переміщені особи. Відповідно до довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи: позивач ОСОБА_1 з 02 січня 2020 року, позивач ОСОБА_2 та малолітня ОСОБА_5 з 01 червня 2017 року мають фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 ; відповідач ОСОБА_4 з 01 червня 2017 року має фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 20, 29, 32; т.2 а.с.26).
За матеріалами справи, квартира за адресою: АДРЕСА_2 , яка є фактичним місцем проживання позивачів та малолітньої ОСОБА_5 , належить на праві приватної власності ОСОБА_9 (Свідоцтво про право власності, т.1 а.с. 90).
Допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції у якості свідка, позивач ОСОБА_1 підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити та додатково пояснив суду, що з відповідачем перестали жити з літа 2019 року, як з`ясувалось згодом, вона періодично виїздила до окупованого міста Донецьк, де проживають її родичі, які активно співпрацюють з окупаційними органами влади. Після таких поїздок відповідач приїздила знервована, намагалась шантажувати дітей, погрожуючи, що скоїть самогубство, якщо вони не поїдуть із нею до міста Донецьк. Після чого донька ОСОБА_7 , якій на той час було 8 років, погодилась жити із матір`ю. Після припинення шлюбних відносин донька ОСОБА_7 тричі жила у матері: з вересня по листопад 2019 року, з березня по початок травня 2020 року та з кінця червня 2020 року по березень 2021 року. Перед тим, як ОСОБА_7 переїздила до матері, остання підбурювала доньку, щоб вона робила провокаційні ситуації вдома та могла переїхати до мами. Мати, у свою чергу, могла полишати дівчинку на знайомих, сама їздила до родичів на окуповану територію; без відома батька відвезла її до села, дитина сама поверталась потім додому, у селі сама могла ходити на річку, що є дуже небезпечним без присутності дорослих. Коли дівчинка жила із матір`ю, батько не міг бачитись з донькою, спілкувались телефоном, батько бачив дитину у школі лише. Коли ОСОБА_7 повідомила батькові, що мати застосовує до неї фізичне насильство, батько приїхав та забрав доньку до себе. Пояснював, що відповідач потайки записує розмови з дітьми у школі, а також з іншими особами. Зокрема, не попередивши, записала розмову батька з донькою, де він розмовляв з донькою емоційно через те, що відповідач негативно впливає на доньку, при тому, що запис цей є неповним та обрізаним. Крім того, відповідач могла приходити у школу, вчиняти там істерики; у житловому комплексі, де живе позивач ОСОБА_1 з дітьми, відповідач також влаштувала провокацію, викликавши охорону та звинувативши батька у фізичному насильстві над сином ОСОБА_6 . Сином ОСОБА_6 відповідач, після того, як поїхала з дому, не цікавилась, ніколи до нього не приходила, телефонувала вкрай рідко, з березня 2020 року ОСОБА_6 остаточно став не цікавий відповідачу. Матеріально відповідач взагалі не приймала участь у житті дітей. З ініціативи дітей ОСОБА_1 у 2022 році подав до суду позов про стягнення аліментів на утримання дітей за минулий період. Після повномасштабного вторгнення військ рф на територію України, відповідач зателефонувала сину, повідомила, що вона виїжджає з країни, проте дітям вона не запропонувала поїхати з нею, залишивши їх у небезпеці. Будучи за кордоном, мати робила світлини зі своїх подорожей, робила пости у соціальних мережах з цього приводу, коментувала світлини своїх родичів, які є колаборантами, вказуючи: «Моя семья - моя крепость». При цьому дітям не дзвонила, не писала, не вітала із днями народження, новорічними святами, тощо. Після такої поведінки діти самі звернулись до батька з проханням подати позов до суду та позбавити матір батьківських прав. Лише після ініціювання судового спору, мати стала звертатись до різних інстанцій, таких як міський центр дитини, Служби у справах дітей та сім`ї щодо дослідження психологічного стану дітей, проведення з ними відповідної роботи, встановлення графіку побачень з ними. Проте діти не хочуть бачитись з матір`ю, спілкуватись з нею. Відповідач стала писати скарги у поліцію, на засіданні комісії у Служби у справах дітей та сім`ї вчинила скандал, не змогла пояснити як вона піклується дітьми та допомагає їм. Гроші відповідач                   ОСОБА_4 почала перераховувати дітям на пошту лише після засідання комісії, проте з ініціативи дітей гроші вирішили зараз не отримувати, оскільки сума замала, вирішили їх взяти у відповідача лише після рішення суду, який визначить остаточний розмір аліментів. Пояснив, що відповідач не знала про те, що діти змінили школу через те, що відповідач заблокувала його у соціальних мережах, а по телефону сторони також не спілкуються.
Допитана у судовому засіданні суду першої інстанції в якості свідка, відповідач ОСОБА_4 проти позбавлення батьківських прав категорично заперечувала, пояснювала, що дуже любить дітей та ніколи від них не відмовиться, їй прикро, що зараз вона бачить дітей тільки під час судових засідань, що вони налаштовані негативно проти неї. Позивач психологічно тисне на дітей, налаштовує їх проти матері. Вказувала, що після одруження вона повністю присвятила себе сім`ї: займалась дітьми, їх вихованням, влаштовувала їх до садочку, курсів раннього розвитку, школи, допомагала з навчанням. У судовому засіданні показувала дитячі поробки, дитячі листи, які зберігає у себе. У 2015 році після переїзду до міста Києва, вимушена була влаштуватись на роботу, оскільки коштів на сім`ю не вистачало, до цього їм допомагали матеріально її родичі. Відповідач працювала в місті Бровари, намагалась поєднувати роботу з вихованням дітей, час на сім`ю був тільки після роботи, позивачу ОСОБА_1 це не подобалось, бо на ньому стало більше турбот про сім`ю. Він почав налаштовувати дітей проти відповідача, казав, що мама всі кошти витрачає на себе, що вона не займається дітьми, перекручував її слова. 05 вересня 2019 року позивач ОСОБА_1 вигнав її та доньку з дому, їх прихистили знайомі відповідача, потім із житлом допомогло керівництво відповідача на роботі, згодом відповідач почала винаймати житло з початку у місті Києві, а потім через складне матеріальне становище у місті Ірпінь. У 2019-2021 роках ОСОБА_7 періодично жила з відповідачем, коли дівчинка жила з мамою, вона ніколи не налаштовувала дитину проти батька. У цей період з матір`ю у доньки були дуже близькі стосунки, про що свідчить переписка з дитиною у месенджерах за 2020-2021 роки. Коли ОСОБА_7 жила з мамою, відповідач брала її до своїх друзів, з якими вона добре спілкувалась. Під час своїх відряджень, відповідач залишала доньку у друзів, у яких були діти, та друзі, у свою чергу, також залишали своїх дітей у відповідача, вони добре товаришували із ОСОБА_7 . З донькою часто їздили на ферму за місто, була поїздка до міста Одеси. Категорично заперечувала, що вживала алкоголь, коли жила з дітьми, пояснювала, що ніколи не піднімала руку на дітей, не виражалась нецензурною лексикою по відношенню до дітей. Коли приходила у школу до дітей, могла бути емоційною до дітей, плакала, бо діти були вже налаштовані проти неї. Після введення карантину до школи перестали пускати дорослих, відповідач вже не могла приходити до дітей, крім того вони вже були налаштовані агресивно проти неї. Весь цей час відповідач намагалась поспілкуватись з сином, проте він постійно тікав від матері. Відповідач спілкувалась з класним керівником ОСОБА_6 та була обізнана про його успіхи у школі. Коли ОСОБА_7 жила з відповідачем, вона повністю утримувала дитину, батько лише сплачував додаткові заняття дівчинки; кошти, які отримував на доньку як ВПО відповідачу не передавав, не допомагав з орендою житла. Натомість позивач ОСОБА_1 повністю забезпечував сина ОСОБА_6 . Потім відповідач купувала дітям шкільне приладдя, інші речі, точну суму не пам`ятає; чеки не зберігала, оскільки не знала, що це колись потрібно буде доводити. Відповідач також відкрила банківську картку та надала її сину ОСОБА_6 , для надсилання туди коштів на їх потреби, туди ж надсилала кошти, які отримувала як внутрішньо переміщена особа. Хотіла відкрити рахунок на ім`я сина, проте без його присутності не можливо відкрити рахунок у банку. У червні 2021 року позивач ОСОБА_1 забрав документи дітей зі школи та перевів дітей до інших шкіл, про це вона випадково дізналась від знайомих. Діти зараз відсторонені від матері, оскільки бояться реакції батька. Батько заборонив дітям спілкуватись з матір`ю, перешкоджав спілкуванню дітей з відповідачем. На той час відповідач не знала куди звертатись за допомогою, наразі вона працює з психологом, звертається до різних соціальних служб щоб налагодити контакт з дітьми. З приводу подій 24 лютого 2022 року пояснювала, що говорила із сином зранку по телефону, коли поїхала із міста Ірпінь ; розмова була недовга, відповідач запропонувала забрати дітей, ОСОБА_6 сказав, що він залишиться з батьком та діти нікуди не поїдуть. У цей час відповідачу подзвонила подруга та запропонувала поїхати до Польщі: фірма, де працювала подруга, організовувала виїзд, всі поїздки потім були за рахунок фірми та по робочим питанням. У цей час не дзвонила дітям оскільки боялась реакції батька та реакції дітей; всю інформацію про дітей дізнавалась через сусідів та знайомих; дітей у соціальних мережах не блокувала. Повернулась до України у червні 2022 року, коли стало безпечніше, її будинок, де вона винаймала раніше житло, був частково пошкоджений. Також пояснювала, що почала надсилати грошові кошти дітям уже після даного судового розгляду, оскільки їй пояснили як правильно фіксувати такі перерахування. Вважала, що 1 400 грн не достатньо для утримання дитини, також просила при встановленні розміру аліментів врахувати її матеріальне становище, що її заробітна плата становить 12 000  грн та відповідач знімає житло.
Допитана в судовому засіданні суду першої інстанції в якості свідка зі сторони позивача, ОСОБА_12 суду показала, що вона є класним керівником ОСОБА_6 , знайома з його батьком ОСОБА_13 . ОСОБА_6 є кращим учнем гімназії, має гарні відносини з однокласниками, його поважають у класі, він є переможцем багатьох олімпіад. Матір ОСОБА_6 дзвонила свідку один раз та просила сприяти у спілкуванні з дітьми, проте свідок не уповноважений організовувати такі зустрічі. Перешкоди у спілкуванні матері з дітьми свідок, у свою чергу, не чинила. З батьками свідок здебільш спілкується у чаті. ОСОБА_6 розповідав свідку про судовий розгляд, що він був здивований поведінкою матері, проте свідок самостійно такі теми з дитиною не піднімала.
Допитана в судовому засіданні суду першої інстанції в якості свідка зі сторони позивача, ОСОБА_14 суду показала, що вона є вчителем математика та інформатики ОСОБА_6 , та класним керівником ОСОБА_7 . ОСОБА_7 у минулому році прийшла до гімназії, на батьківських зборах свідок познайомилась із батьком ОСОБА_13 . При заповненні інформації про дітей були вказані анкетні дані батька, та прізвище, ім`я, по батькові матері. У лютому 2023 році директор гімназії попередив, що буде дзвонити мати дівчинки. Коли вона подзвонила, то цікавилась успіхами ОСОБА_7 , дзвонила три рази; домовились, що матір буде періодично дзвонити вчителю. Повідомила, що у гімназію сторонніх осіб не пускають, вчитель може спускатись до батьків за дзвінком охорони.
Допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції в якості свідка зі сторони позивача, ОСОБА_15 суду показав, що він є директором гімназії, де вчаться діти. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є старанним та вихованими учнями, ОСОБА_6 приймає участь в усіх шкільних заходах. Коли свідок побачив ОСОБА_6 у школі у пригніченому стані, то запитав про причину, ОСОБА_6 розповів, що матір не цікавиться ним, його станом. Свідок періодично бачить батька, матір дітей один раз звернулась до нього у лютому 2023 року з проханням дати контакти класних керівників дітей, надати доступ до навчальної бази дітей, просила допомогти провести роботу психологу з дітьми. Свідок надав контакти класних керівників, проте для проведення консультацій з психологом потрібна згода обох батьків, яку батько не надав. Батько дітей приніс документи про розірвання шлюбу, судові документи щодо цього процесу, при спілкуванні нічого погано про матір дітей не говорив. При спілкуванні зі свідком матір дітей надавала негативну характеристику батькові дітей.
Допитана в судовому засіданні суду першої інстанції в якості свідка зі сторони позивача, ОСОБА_16 суду показала, що вона була класним керівником ОСОБА_6 з 2017 по 2022 роки, знайома з обома батьками дитини. ОСОБА_6 був чесним, добрим, розумним учнем, відмінником; брав участь в олімпіадах, у громадському житті школи. ОСОБА_6 у 7 або 8 класі повідомив, що у нього негаразди у родині, проте свідок не стала розпитувати його, бо це було некоректно у той момент. З ОСОБА_17 свідок знайома з 2017 року, вони з батьком були тричі на батьківських зборах. Всю інформацію потім свідок викладала у батьківський чат. Не пам`ятає, чи дзвонила відповідач свідку з приводу навчання сина, проте пам`ятає, що бачила ОСОБА_17 у школі декілька разів, вони вітались один з одним. Батько ОСОБА_6 періодично цікавився успіхами сина. Будь-яких перешкод матері щодо доступу до навчального життя сина школою не чинилось.
Допитана в судовому засіданні суду першої інстанції в якості свідка зі сторони відповідача, ОСОБА_19 суду показала, що вона є подругою ОСОБА_17 з 2016 року, знайома також з позивачами. Свідок приходила до сторін додому у гості, коли вони ще були у шлюбі, вони були ідеальною родиною, у них були дуже гарні діти. Після 2017 року свідок більше не бачила ОСОБА_13 . У вересні                   2019 року відповідачка подзвонила свідкові близько 12 години ночі, просила її адресу, вони приїхали з донькою ОСОБА_7 уночі. Відповідач сказала, що її чоловік вигнав, що не знає куди йти, плакала. Жили у свідка приблизно два тижні: вдень ОСОБА_17 була на роботі, ОСОБА_7 - у школі, увечері разом всі збирались, готували вечерю. ОСОБА_7 з матір`ю були дуже дружніми, проводили багато спільного часу; свідок не бачила, щоб відповідач ображала або била доньку. Потім ОСОБА_17 з донькою переїхали до міста Бориспіль . У 2021 році ОСОБА_7 пішла на день народження брата ОСОБА_6 та не повернулась. ОСОБА_6 свідок бачила лише один раз, коли була у подружжя у гостях, ОСОБА_17 розповідала про шкільні досягнення сина. Відповідач у розмовах дуже переймалась через відносини з дітьми, які наразі склались. Свідок повідомила, що разом з відповідачем та її донькою їздили до м. Одеса на день народження ОСОБА_7 , дитина була щасливою. Ранком 24 лютого 2022 року відповідач по телефону сказала свідкові, що діти не хочуть з нею їхати, свідок вмовила ОСОБА_17 поїхати з нею у Польщу, там ОСОБА_17 допомагала компанії свідка у робочих питаннях. До міста Париж поїхати запропонувала свідок, сплатила туди дорогу. При свідкові відповідач дітям не дзвонила.
Допитана в судовому засіданні суду першої інстанції в якості свідка зі сторони відповідача, ОСОБА_21 суду показала, що відповідач працює у компанії, яку очолює свідок, познайомились наприкінці 2019 року. ОСОБА_17 гарний співробітник, не конфліктна. Свідок особисто знайома з донькою відповідача, під час карантину компанія працювала дистанційно, вони приїздили до свідка. Дівчинка була дуже щира, відкрита, постійно обіймала маму, говорила що любить її. Коли свідок приїздила додому до відповідача, ОСОБА_7 показувала свої поробки зі школи, вони потім стояли на робочому столі ОСОБА_17 . З дівчинкою потім свідок ще інколи спілкувалась по телефону, вітала її з днем народження . Від ОСОБА_17 свідок багато чула про сина ОСОБА_6 , відповідач розповідала про те, що раніше весь свій час приділяла дітям, їх життю, навчанню. Відповідач розказувала, що ОСОБА_6 декілька разів приїздив до неї, коли вона жила у житловому комплексі у міста Києві. Для відповідача судовий розгляд є великим випробуванням. Про дітей завжди відповідач розповідала однаково, вона не розділяла дітей.
Під час судового розгляду, відповідно до статті 12 Конвенції про права дитини, на виконання права дитини бути заслуханою з питань, що її торкаються, реалізуючи приписи статті 171 СК України, судом першої інстанції була заслухана думка малолітньої дитини ОСОБА_5 стосовно її відносин з матір`ю та встановлено, що дівчинка не бажає спілкуватись із мамою, щоб мама навідувала її, хоче жити лише з батьком. Час, коли жили батьки разом, майже не пам`ятає: пам`ятає, що мама багато була на роботі, після роботи могла випивати, займалась тільки собою. Проте тоді вона хотіла бути з мамою, казала, що любила її. Повідомила, що вона пожаліла матір, яка погрожувала вчинити самогубство, та вирішила жити з мамою, потім декілька разів поверталась до батька жити: ОСОБА_7 святкувала день народження брата ОСОБА_6 разом із батьком, після цього дня посварилась з мамою, попросила батька її забрати, тоді мама за 15 хвилин зібрала речі дівчинки, більше ОСОБА_7 до мами не повернулась. Коли жила з мамою, остання погано піклувалась про дівчинку, могла випивати, бити. Одяг ОСОБА_7 купував батько. Мама на вихідних їздила до друзів, ОСОБА_7 відправляла у село, де їй пропонували алкоголь. Пам`ятає як разом із мамою та її подругою їздили у міста Одеса, проте ОСОБА_6 з собою не покликала. 24 лютого 2022 року мама зателефонувала їм, сказала, що у місті Києві небезпечно і що вони можуть поїхати до неї у місто Бориспіль; потім коли мама поїхала з країни, вона вже не телефонувала, не цікавилась їх життям коли місто обстрілювали та відключалось світло. Хоче, щоб маму позбавили батьківських прав, вона багато давала їй шансів, проте мама не змінюється, не піклується про неї з братом. З батьком їм добре, він не контролює їх, нічого поганого про маму не каже.
Як вбачається з характеристики, виданої директором спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 31 міста Києва О.Доброханською і класним керівником К.Ярецькою від 25 серпня 2022 року № 01-16/134, ОСОБА_25 навчався у школі з третього до дев`ятого класу, у червні 2022 року отримав свідоцтво про базову середню освіту з відзнакою. За роки навчання ОСОБА_6 зарекомендував себе як дисциплінований учень, володіє навчальним матеріалом на високому рівні навальних досягнень, має високий загальний розвиток, здібності до вивчення предметів як гуманітарного, так і природничо-математичного циклів. ОСОБА_6 вихований, привітний, комунікабельний, з повагою ставиться до товаришів і старших себе. Батько, ОСОБА_1 , приділяє належну увагу вихованню та освіті сина. За час навчання ОСОБА_6 у школі батько систематично цікавився навчанням, поведінкою та громадським життям сина, відвідував батьківські збори, спілкувався з класним керівником та вчителями - предметниками (т.1 а.с.42-43).
Також відповідно до характеристики, виданої директором спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 31 м. Києва О.Доброханською від 25 серпня 2022 року № 01-16/133, ОСОБА_26 навчалась у школі з першого до четвертого класу. За роки навчання зарекомендувала себе здібною, уважною, дисциплінованою, старанною ученицею. Завершила навчання в початковій школі з досягненнями високого рівня, нагороджена Похвальним листом. Після завершення навчання в початковій школі СШ № 31 міста Києва ОСОБА_7 була переведена до гімназії                     № 136 міста Києва. Переведенням доньки до іншої школи, оформленням відповідних документів займався батько (т.1 а.с. 60).
З характеристики, виданої т.в.о. директора О.Бреус і класним керівником О.Єдинак від 22 серпня 2022 року, встановлено, що ОСОБА_26 навчається в гімназії № 136 міста Києва з вересня 2021 року. За час навчання виявила високий рівень здібностей, демонструє навички самостійної роботи, добре засвоює матеріал, є лідером, розсудлива і поміркована, відстоює власну думку. Дитина вихована, відкрита до спілкування. На сьогодні вихованням, забезпеченням дитини займається батько, а також самостійно приймає рішенням щодо забезпечення життєдіяльності дитини (т.1 а.с.61).
Також на підтвердження належного виховання дітей позивач ОСОБА_1 надав суду сертифікати, дипломи, похвальні листи, видані дітям за досягнення у навчанні (т.1 а.с.46-59, 62-63).
В матеріалах справи наявні та судом досліджені світлини, на яких зображені відповідач  та її діти,  світлини зроблені у період з 2013 по 2021 роки з відпочинку дітей та відповідача, початку навчального року дітей у школі, святкування Нового Року; містяться фото поробок та написів з щирими словами доньки до матері (т.2  а.с.46-66).
Відповідно до роздруківок листування ОСОБА_5 з матір`ю у мобільному застосунку «Viber» за 2020-2021 роки, дівчинка сумує за мамою, пише що любить маму, розповідає про свої справи; повідомляє матір, що може видалити їх листування, вести себе нахабно, оскільки про це підмовив її тато; дитина ділиться страхами, що тато дізнається, що вона на маминому боці, що тато буде сваритись на неї; ділиться з мамою намірами переїхати до неї; пише, що тато перевіряє телефон і каже не писати матері; мати просить передати привіт сину ОСОБА_6 (т.5 а.с. 26-153). 
Відповідно до роздруківок листування ОСОБА_5 з  батьком, за яким дівчинка просить батька забрати її, обговорюють з батьком як ОСОБА_7 буде переїжджати до нього; повідомляє, що її закрили, смикали за вухо (т.3 а.с. 134-143).
Відповідно до наданих відповідачем аудіо записів розмов ОСОБА_7 та відповідача ОСОБА_4 , які зроблені останньою у 2020 році під час відвідування дитини у школі, коли дівчинка жила окремо від матері. Так, на аудіо записі ОСОБА_7 , плачучи, розповідає, що батько забороняє їй спілкуватись із матір`ю, оскільки боїться, що донька може щось сказати, що у суді буде використано проти нього; дитина пропонує потихеньку переписуватись з мамою щоб батько не знав, розповідає, що батько каже погане про матір. На іншому аудіо записі дівчинка розповідає, що батько контролює її спілкування з матір`ю, на пропозицію останньої допомогти у догляду за нігтями, дівчинка відмовляється, оскільки боїться що батько може дізнатись про зустріч                              (т. 5 а.с. 178).  
Відповідно до наданого позивачем відеозапису, на якому позивач у присутності дітей, повідомляючи, що дзвінок здійснюється 30 листопада                    2022 року з номеру телефону позивача ОСОБА_1 та позивача ОСОБА_2 , та те, що діти не бачили та не чули відповідача з березня 2021 року, намагається безрезультатно додзвонитись до відповідача (т.3 а.с. 23).
Згідно з висновку спеціаліста-психолога Гречаник М.І. за результатами проведеного психологічного обстеження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 27 вересня 2022 року № 13, на момент обстеження дітей, у обох до батька ОСОБА_1 зафіксовано сформований надійний тип прихильності, батько для дітей є значимим дорослим, який турбується про їх потреби та розвиток. До матері у дітей зафіксовано уникаючий тип прив`язаності, фігура матері є фруструючою для них, тобто такою, що викликає психоемоційну напругу і бажання дистанціюватись. На момент обстеження у ОСОБА_7 виявлено наступні зміни в емоційному стані, які виникли внаслідок її спілкування з матір`ю: рівень страху, який зберігається при згадуванні подій, високий рівень психоемоційної напруги та стресу. Період спільного проживання з матір`ю був для ОСОБА_7 травмуючим і дівчина категорично не бажає повторення даного досвіду. На момент обстеження у ОСОБА_6 виявлено наступні наслідки для його психоемоційного стану: підвищена напруга, стрес, що виникає від стосунків із матір`ю, відсутність участі матері у житті ОСОБА_6 , зацікавленості життям дитини протягом тривалого часу. Спеціаліст дійшов висновку, що з високою вірогідністю можна стверджувати, що є доцільним позбавлення батьківства в інтересах ОСОБА_5 (т.1 а.с. 35-40).
Відповідно до наданого відповідачем висновку експерта № 1502/23/1 від 15 лютого 2023 року за результатом проведення експертного психологічного дослідження науково-теоретичного характеру висновку спеціаліста психолога Гречаник М.І. від 27 вересня 2022 року № 13, останній підготовлений атестованим судовим експертом за експертною спеціальністю 14.1 «Психологічні дослідження» (т.4 а.с. 182), кандидатом психологічних наук, доцентом Назаровим О.А. , що має вищу психологічну, юридичну освіту, стаж експертної практики з 2000 року. Метою проведення експертно-психологічного дослідження є подання замовником результатів експертно-психологічного дослідження науково-теоретичного характеру до суду, експерт попереджений про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку за статтею 384 КК України. За результатами експертного дослідження, судовий експерт дійшов висновку, що висновки експерта-психолога щодо результатів його проведення повинні ґрунтуватись на виявлених юридично значимих обставинах сімейного життя, що потребують психологічної оцінки, психологічному дослідженні дитини, психологічному дослідженні обох батьків, аналізу динаміки внутрішньо-сімейних стосунків і особливостей сімейного конфлікту. У проведеному психологічному обстеженні, яке викладено у висновку спеціаліста психолога Гречаник М.І. від 27 вересня 2022 року № 13 за результатами проведеного психологічного дослідження ОСОБА_5 ,                                ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не виявлена повнота дослідження (достатність встановлених ознак для формулювання висновку) для встановлення особливостей сімейної ситуації, індивідуально-психологічних особливостей обох батьків, особливостей їх виховної поведінки на емоційний стан, психічний розвиток та відчуття благополуччя дитини з причин вказаних у дослідницькій частині висновку. Рекомендовано проведення судово-психологічної експертизи відносно неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_2 за діючими судовими методиками з метою встановлення, яким чином сімейна ситуація, індивідуально-психологічні особливості обох батьків, особливості їх виховної поведінки впливають на емоційний стан, психічний розвиток та відчуття благополуччя вказаних дітей (т.4 а.с. 34-59).
Орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації 13 лютого 2023 року надав висновок № 103/1026/41/3 (протокол засідання від 08 лютого 2023 року № 2), у якому з посиланням на думку дітей, рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, вважає за можливе позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно її неповнолітніх дітей - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з тим, що ОСОБА_4 ухилилась від виховання та утримання дітей. У висновку вказано, що після розлучення батьків у 2020 році, малолітня ОСОБА_7 спочатку проживала з матір`ю                     ОСОБА_4 , а неповнолітній ОСОБА_6 проживав з батьком, а з березня                     2021 року діти постійно мешкають з батьком ОСОБА_1 , який займається їх вихованням та утриманням. На сьогодні батько з дітьми мешкають за адресою: АДРЕСА_2 , де створено належні умови проживання, навчання та розвитку дітей. Мати ОСОБА_4 з дітьми не проживає з березня 2021 року, вихованням та утримання дітей не займається, не бере участі у фізичному, духовному розвитку дітей не займається, не цікавиться їхнім життям, здоров`ям, навчанням, матеріальної допомоги не надає. На засідання комісії були присутні неповнолітні ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , які підтримали заяву батька про позбавлення батьківських прав матері, та підтвердили, що тривалий час мати з ними не спілкується, не бере участі у їх вихованні та утриманні. На засідання комісії була присутня матір дітей      ОСОБА_4 , яка заперечувала проти позбавлення її батьківських прав, але будь-яких підтверджень щодо участі її у вихованні, утриманні дітей не надала. (т.3 а.с. 240,241). 
Відповідно до інформації Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 91-3061/18/23 від 25 січня                     2023 року щодо перетинання ОСОБА_4 державного кордону України, , остання 22 червня 2022 року в`їхала на територію України через пункт пропуску «Рава-Руська» (т.3 а.с.209).
 
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого                      2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.
В силу статті 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод  (надалі по тексту - Конвенція) є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).
Переглядаючи рішення у цій справі, колегія апеляційного суду враховує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини (надалі по тексту - Європейський Суд) у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»).
Отже, у цьому випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке не є абсолютним.
Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами колегія апеляційного суду  вважає за необхідне
з однієї сторони розглянути правомірність втручання у право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції та 
з іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав малолітньої ОСОБА_5 та неповнолітнього ОСОБА_2 не розлучатися з матір`ю і врахування при цьому якнайкращих інтересів дітей (статті 1, 9 Конвенції про права дитини).
Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя.
Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»).
 
Щодо застосування вказаних вище  принципів у цій справі, колегія апеляційного суду встановила таке.
Чи здійснювалось втручання «згідно із законом».
Досліджуючи питання: «чи передбачено втручання у право відповідача  законом», колегія апеляційного суду враховує, що процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами статей  164-167 СК України.
Зокрема, відповідно до статті 164 СК України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (пункт 2 частини 1 цієї статті).
Отже, втручання у право відповідача має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається.
Чи відповідало втручання цілям передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції.
Вирішуючи питання: «чи відповідало втручання у право відповідача  «цілям», про які йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб), колегія апеляційного суду дійшла висновку про те, що таке втручання спрямоване на захист «прав і свобод» малолітньої ОСОБА_5 та неповнолітнього ОСОБА_2 , і відповідно воно має законну мету у значенні пункту 2 статті 8.
Чи було втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним).
Визначаючи: «чи був захід по втручанню у права відповідача, «необхідним в демократичному суспільстві», колегія апеляційного суду розглянула доводи позовної заяви, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. Беззаперечно, що аналіз того, що має найкраще задовольняти інтереси дітей, є дуже важливим у таких справах (пункт 53 згадуваного вище рішення у справі «Хант проти України).
 
З позовної заяви вбачається, що відповідачу як матері малолітньої ОСОБА_5 та неповнолітнього ОСОБА_2 в провину ставиться ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (пункт 2 частини 1 статті 164 СК України).
Дане поняття є «оціночним» і підлягає дослідженню в кожному конкретному випадку з урахуванням цілої сукупності чинників і факторів.
Зокрема, відповідно до роз`яснень, викладених в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
 
Обставин, які підпадають під визначення дій особи, як «ухилення від виконання батьківських обов`язків» не вичерпуються наведеним вище переліком і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації.
Оцінюючи «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини», колегія апеляційного суду враховує, що згідно з частини 3  статті 12, частинами 1,6 статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до частин 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. 
 
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_4 характеризується позитивно, що підтверджується характеристикою за місцем роботи ТОВ «Фереза Груп» № 15/12 від 15 грудня 2022 року та за місцем роботи за сумісництвом ТОВ «Альтюс» № 0000000001 від 16 грудня 2022 року  (т.2 а.с.31,33).
Згідно з довідки ТОВ «Фереза Груп» від 19 грудня 2022 року                                   № ФГ00-000008, ОСОБА_4 займає посаду менеджера у оптовій торгівлі, її дохід з січня до листопада 2022 року склав 158 892 грн 37 коп. ( т.2 а.с.32).
Відповідно до довідки ТОВ «Альтюс» від 19 грудня 2022 року №00000000004, ОСОБА_4 , працює з 10 червня 2020 року. На сьогодні займає посаду менеджер по роботі з клієнтами. Дохід за період з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року склав 15 848 грн 25 коп. (т. 2 а.с.34).
Головним управлінням ДПС у місті Києві, на виконання ухвали суду від 24 січня 2023 року, надано відомості, отримані з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб - платників податків ДПС України про суми виплачених доходів та утриманих податків фізичної особи, за період ІІІ кварталу 2021 по ІV квартал 2022, з яких вбачається що ОСОБА_4 має дохід у вигляді заробітної плати та додаткових благ (т. 6 а.с.76-81).
Відповідно до довідки від 01 червня 2017 №3004-22178 ОСОБА_4 взята на облік як внутрішньо переміщена особа. Зареєстроване місце проживання:                   АДРЕСА_3 (т. 2, а.с.26).
ОСОБА_4 винаймає квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , та сплачує орендну плату у розмірі 7 000 грн щомісячно, про що свідчить договір оренди житлового приміщення від 24 червня 2022 року (т. 2 а.с.35-37).
 
Відповідно до довідки Київської міської наркологічної клінічної лікарні «КМНКЛ «Соціотерапія» про проходження попереднього, періодичного та позачергового психіатричних оглядів, у тому числі на предмет вживання психо-активних речовин № 1912-6 від 19 грудня 2022 року, відсутні протипоказання для виконання ОСОБА_4 опіки та виховання неповнолітніх дітей                           (т.2 а.с.28).
Як вбачається з Витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» ОСОБА_4 на території України станом на 22 грудня 2022 року до кримінальної відповідальності не притягувалась, незнятої чи непогашеної судимості не має, у розшуку не перебуває (т.2 а.с.27).
Підсумовуючи викладене, колегія апеляційного суду вважає, що доказів, що відповідач має негативні характеристики за місцем працевлаштування чи проживання, притягувалася до адміністративної чи кримінальної відповідальності, позивачами не надано.
Згідно з інформаційної довідки про проведення психологом                   ОСОБА_30 психологічно-діагностичних консультацій з ОСОБА_4 від 30 грудня 2022 року № 149, результати, що має ОСОБА_4 за діагностичними методиками, відповідають середньостатистичній нормі батьківсько-дитячих стосунків, при яких діти мають належний догляд і батьки у достатній мірі задовольняють емоційні і функціональні потреби дитини. Заборона спілкування дітям з матір`ю спричиняє потужну психоемоційну травму дитячій психіці, оскільки на несвідомому рівні дитина відчуває, що мама її зрадила; дитина (діти) може (можуть) перестати довіряти будь-кому у своєму житті (почуття довіри є однією з базових емоційних потреб існування людини). Додаткове травмування дитячій психіці спричиняє позбавлення батьків батьківських прав (тоді у дітей з`являється відчуття, що вони не потрібні взагалі нікому) (т.3 а.с.64-77).
Також, під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав,  суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Разом з тим, докази, що відповідач знаходиться на обліку в органах з питань захисту прав дітей та/або попереджався про необхідність зміни свого ставлення до виховання дітей, - в матеріалах справи відсутні.
 
Вирішуючи питання про позбавлення батьківських прав, апеляційним судом оцінюється крім особистості відповідача також його поведінка.
Відповідач після звернення позивачів до суду, почала надсилати грошові кошти на утримання дітей (т.6 а.с. 17-27, 115-116, т.7 а.с. 84-93). Встановлено, що позивач ОСОБА_1 відмовлявся  отримувати грошові перекази від відповідача до ухвалення судом рішення у справі, посилаючись на думку дітей. У зв`язку з цим, за поясненнями відповідача, вона відкрила депозитний рахунок, куди перераховує гроші, які повертаються від позивача ОСОБА_1 (т.7 а.с. 82, 83).
З показань відповідача та допитаних в судовому засіданні свідків         ОСОБА_19 , ОСОБА_21 вбачається, що у період проживання малолітньої доньки з відповідачем, остання була турботливою мамою, яка піклувалась про задоволення потреб дитини, мала близькі теплі стосунки з дівчинкою, важко переживала відсутність спілкування з старшим сином; про зацікавленість матері у шкільному житті дітей також підтвердила свідок вчитель ОСОБА_16 . Свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які є вчителями дітей, підтвердили, що познайомились із матір`ю дітей лише у 2022 році, тобто вже після звернення позивачів до суду із цим позовом, що також підтверджує твердження відповідача, що у цей період вона не була обізнана про життя дітей та узгоджується з поясненнями позивача ОСОБА_1 про переведення дітей до іншої школи за власним рішенням без повідомлення відповідача.
Також, апеляційний суд, дослідивши матеріали справи, погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність належних та допустимих доказів, що підтверджують жорстоке поводження відповідача з дітьми, вжиття відповідачем алкоголю у присутності дітей та вчинення фізичного насильства над ними.
 
Окремо слід звернути увагу на положення частини 6 статті 19 СК України стосовно того, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду. 
Апеляційний суд погоджується з думкою суду першої інстанції про те, що орган опіки та піклування дійшов передчасного висновку щодо позбавлення відповідача батьківських прав по відношенню до своїх дітей, при цьому не аргументував в чому полягає захист інтересів на той момент 15-ти та 12-ти річних дітей шляхом позбавлення їх матері по відношенню до них батьківських прав. Проаналізувавши зміст висновку, судом встановлено, що орган опіки та піклування при прийнятті свого рішення обмежився лише посиланням на те, що ОСОБА_4 не надала підтверджень щодо участі її у вихованні, утримання дітей. Однак ОСОБА_4 категорично заперечувала проти позбавлення її батьківських прав. Поряд з цим, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, висновок не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків. Отже, з висновку не вбачається, чи були з`ясовані причини, з яких відповідач, бажаючи спілкуватися з дітьми та приймати участь у їх вихованні, не виконувала своїх обов`язків.
Апеляційний суд, з урахуванням принципу змагальності цивільного судочинства, оцінює в сукупності як висновок спеціаліста-психолога                      Гречаник М.І. від 27 вересня 2022 року № 13,  так і висновок експерта         Назарова О.А. № від 15 лютого 2023 року 1502/23/1 за результатом проведення експертного психологічного дослідження науково-теоретичного характеру висновку спеціаліста психолога Гречаник М.І. від 27 вересня 2022 року № 13, що  наданий відповідачем.                   
Дослідивши і оцінивши  вказані докази, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що висновок спеціаліста-психолога                       Гречаник М.І. від 27 вересня 2022 року № 13 не є належним та допустимим доказом з огляду на те, що у цьому висновку виявлена неповнота досліджень, у тому числі щодо сімейної ситуації, індивідуальних особливостей батьків; психологом було вивчено лише неповнолітніх дітей, без батьків, а також спеціаліст-психолог дав висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав матері в інтересах малолітньої ОСОБА_5 , до якого можливо дійти під час дослідження всієї сукупності юридичних фактів, з урахуванням наданими сторонами доказів, а не під час психологічного обстеження дітей.
 
Досліджені аудіозаписи, відеозаписи та листування у мобільних застосунках, що надані сторонами, на думку суду першої інстанції з якою погоджується і апеляційний суд, свідчить про важку сімейну ситуацію, яка склалась після розлучення подружжя ОСОБА_4, заручниками якої стали діти, які були вимушені деякий час обирати бік одного з батьків, що зрештою призвело до втрати зв`язку з одним із батьків.  
 
Щодо небажання дітейспілкуватись із матір`ю, то апеляційний суд враховує таке.
Небажання дітей спілкуватись із матір`ю, що призводить до повного припинення їх побачень, само по собі не свідчить про ухилення матері від виконання батьківських обов`язків, так як ці обставини зумовлені не її волею, а складними стосунками між колишнім подружжям. При вирішенні судом питання позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватись і приймати участь у її вихованні (висновки викладені у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17).
Озвучена думка дитини/дітей не може бути єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки їх думка не завжди може відповідати їх інтересам, та може бути висловлена від впливом певних зовнішніх факторів. Психіка дитини є вразливою та легше, ніж психіка дорослих, піддається таким факторам впливу, як сімейна обстановка, навколишнє оточення, думка інших людей.
 
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що образа дітей на матір щодо того, що після повномасштабного вторгнення військ рф на територію України вона виїхала за кордон та не запропонувала їм поїхати разом з нею, не може бути достатньою підставою для позбавлення батьківських прав. Внаслідок відносин, що склались між сторонами, діти залишились жити разом з батьком, який, у свою чергу, нарівні з матір`ю ніс відповідальність за прийняте ним рішення щодо місця перебування дітей за тих обставин та вирішив не покидати територію міста Києва.
 
Також, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дітей, їх вихованням і розвитком займається батько, не свідчить безумовно про те, що мати дітей не бажає брати участь у їх утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.                             СК України розрізняє обов`язки батьків з виховання (стаття 150 СК України) та обов`язки батьків з матеріального утримання (аліментні зобов`язання, передбачені статтями 180, 181, 185 СК України). Однією з підстав для позбавлення батьківських прав відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України є ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, а не з її утримання.
 
При цьому, колегією апеляційного суду враховується, що з іншої сторони держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою (пункт 52 згаданого вище рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»).
Але реалізація таких обов`язків держави також вимагає від відповідача активних дій, які б свідчили про його бажання скористатись такою допомогою держави. 
У цій справі, відповідач зверталась до різних органів та організацій для надання психологічної допомоги: до Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Міського центру дитини, Дніпровського районного в місті Києві центру соціальних служб                   (т.4 а.с. 84-96), що свідчить на думку апеляційного суду про зацікавленість відповідача брати участь у житті дітей, налагоджувати з ними стосунки.
Відповідач також звернулась до Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про встановлення графіку зустрічей із дітьми від 16 лютого 2023 року (т. 4 а.с. 79-83).
 
Також, у провадженні Дніпровського районного суду міста Києва перебуває на розгляді цивільна справа № 755/5361/23 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення участі матері у вихованні дітей.
Отже, у цій справі судом не встановлено умисної винної поведінки відповідача щодо ухилення від виховання дітей і свідомого нехтування нею своїми обов`язками, а відтак суд вважає про відсутність підстав для позбавлення батьківських прав, передбачених частиною 2 статті 164 СК України, оскільки позбавлення батьківських прав є виключною мірою, і допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Надані позивачами до суду докази не свідчать про злісне ухилення відповідача від виховання дітей, свідоме нехтування нею батьківськими обов`язками, її винну поведінку щодо дітей.
Таким чином, в цій конкретній ситуації, відсутні виключні обставини, за яких відповідач може бути позбавлений батьківських прав з дотриманням статті 9 Конвенції про права дитини, статті 8 Конвенції (див. наприклад пункт 59 рішення Європейського Суду у справі «Ньяоре проти Франції»), і в такому випадку судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», які є надзвичайно важливими.
Оцінка «якнайкращих інтересів дитини» включає в себе оцінку і знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення в цьому випадку стосовно цієї особи (див. пункт 47 Зауважень загального порядку Комітету ООН з прав дитини № 14 (2013) про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню його інтересів (пункт 1 статті 3)).
Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови:
у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною;
у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13).
Аналіз практики Європейського Суду дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18).
Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів з ОСОБА_4 , то рішення суду в цій частині не оскаржується сторонами, тому не переглядається апеляційним судом в цій частині.
 
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не повно зазначив інформацію стосовно показів свідків та не звертав увагу на поведінку відповідача під час судових засідань, то апеляційний суд, перевіривши ці доводи шляхом відтворення аудіо запису судових засідань, відхиляє їх як необґрунтовані.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не витребував докази від відповідача, які саме дії вона здійснювала, щоб весь цей час до теперішнього дня дійсно бути гідною матір`ю своїм дітям, то апеляційний суд звертає увагу на таке. Ухвалюючи судове рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства. Так приписами частин 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.  Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. В свою чергу приписами частин 1,2 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції, вони не спростовують, а тому відхиляються апеляційним судом у зв`язку з їх необґрунтованістю.
Підстави для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині у суду апеляційної інстанції відсутні.
 
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване судове рішення залишено без змін, а апеляційна  скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 грудня 2023 року в частині відмови у позбавленні батьківських прав - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.   
 
Дата складення повного судового рішення 28 жовтня 2024 року.

 
 
Головуючий                                                              Г.І. Мостова
 
Судді                                                                                              Р.В. Березовенко
 
                                                                                                        О.Ф. Лапчевська