Дата документу 19.11.2024 Справа № 333/5519/23

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 333/5519/23 Головуючий у І інстанції: Кулик В.Б.
Провадження № 22-ц/807/1834/24                                     Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
19 листопада 2024 року         м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
Головуючого:         Полякова О.З.,
суддів: Кочеткової І.В., 
Кухаря С.В.,
секретар: Волчанова І.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Железняка Віктора Кузьмича на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Железняка Віктора Кузьмича до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дитини,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2023 року  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Железняка В.К. звернулася до суду з позовом, який у подальшому уточнила, до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дитини. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24.07.2014 у справі № 333/4214/14-ц з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини – доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частки всіх доходів щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 27.05.2014 до досягнення дитиною повноліття.
На виконанні в Комунарському ВДВС у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває виконавчий лист, виданий на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24.07.2014 року у справі № 333/4214/14-ц, за яким з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заведене виконавче провадження № ВП 50426059. Через нерегулярні виплати аліментів виник борг, який боржник погасив повністю до березня 2019 року. Проте з квітня 2019 року ОСОБА_2 знову перестав платити аліменти і виникла та почала збільшуватись заборгованість за аліментами, яка існує дотепер. З серпня 2019 року до червня 2023 року ОСОБА_2 умисно аліменти не сплачував взагалі. При цьому будь-які угоди чи договори, пов`язані зі сплатою аліментів, боржник ОСОБА_2 зі стягувачем ОСОБА_1 не укладав і не ініціював укладення будь-яких угод з приводу аліментів та утримання дочки. Також він не мешкав разом з дитиною, не займався її вихованням та не забезпечував утримання дочки.
Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів державного виконавця Комунарського ВДВС у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 21.08.2023 аліменти не сплачувались ОСОБА_2 в період з серпня 2019 року до червня 2023 року, розмір заборгованості станом на 30.06.2023 становив 234823 грн. Розмір заборгованості зі сплати аліментів, нарахований державним виконавцем в розрахунку від 21.08.2023 ОСОБА_2 в судовому порядку не оскаржив.
На думку позивача, з ОСОБА_2 належить стягнути неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів, здійснивши нарахування в розмірі 1% на щомісячні суми несплачених аліментів. Загалом, неустойка (пеня) за прострочення сплати аліментів за період 01.07.2019 до 30.06.2023 склала 227184,96 грн. Окрім цього, при розгляді справи належить врахувати, що боржник ОСОБА_2 був та є працездатною особою, мав та має постійну високооплачувану роботу, а нині знаходиться на військові службі в Національній гвардії України, отримує значні щомісячні доходи, має заощадження, внаслідок чого він мав фінансові можливості сплачувати аліменти на утримання дитини своєчасно та у повному обсязі і не накопичувати борги по аліментам. Догляд за неповнолітньою дочкою, обстеження, лікування обходилось позивачу в значну грошову суму. В період з 01.07.2019 до 30.06.2023 ОСОБА_2 не сплатив жодної копійки аліментів на утримання дочки як стягувачу ОСОБА_1 , так і іншим особам, які доглядали в певні періоди дитину; не забезпечував дочку іншим чином необхідним для її життя, навчання та здоров`я; з дитиною не жив і не утримував її особисто.
ОСОБА_1 зазначала, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України вона не працює і не має доходів, окрім допомоги держави та міжнародних організацій. Аліменти, які останнім часом стягуються примусово з ОСОБА_2 , витрачаються виключно та в повному обсязі на утримання дитини.
Посилаючись на означені обставини,  ОСОБА_1 , з урахуванням уточненого позову, просила суд стягнути з  ОСОБА_2 на користь позивача неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання дочки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 01.07.2019 до 30.06.2023 в розмірі 227184,96 грн та судові витрати.
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 липня 2024 року в задоволені позову відмовлено.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Железняка В.К. подалаапеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду цим обставинам, просить скасувати рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 липня 2024 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність вини ОСОБА_2 у виникненні заборгованості зі сплати аліментів, оскільки розрахунку заборгованості він не спростував і не оскаржував, тому в силу вимог закону зобов`язаний сплатити і неустойку за несвоєчасну аліментів, призначених за рішенням суду. 
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 – адвокат Железняк В.К. наполягав на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні оскаржуваного рішення та повному задоволенні позову.
ОСОБА_2 та його представник – адвокат Крупка О.О. в судове засідання не з`явились, представник відповідача про дату, час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до вимог чинного законодавства (а.с. 205), клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності сторони відповідача, представник якої не з`явився.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з огляду на таке.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ч. 4 ст. 376 ЦПК України).
Судове рішення, згідно зі ст. 263 ЦПК України, повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає не повною мірою.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності вини ОСОБА_2 у виникненні заборгованості зі сплати аліментів.
Однак колегія суддів не погоджується з таким висновком з огляду на таке.
Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.02.2013 до 22.11.2022, який розірвано рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22.11.2022 (справа № 333/4555/22).
Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 38).
Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24.07.2014 у справі № 333/4214/14-ц з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини – доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частки всіх доходів щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 27.05.2014 року до досягнення дитиною повноліття. Рішення набрало законної сили 05.08.2014 року.
На виконання вказаного рішення суду 30.09.2014 видано виконавчий лист, який перебуває на виконані в Комунарському ВДВС у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Одеса), виконавче провадження ВП № 50426059 (а.с. 11).
09.04.2021 державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, в якій зазначено, що боржник отримує дохід у 501 окремому батальйоні морської піхоти (в/ч НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) – перебуває у складі 36 окремої бригади морської піхоти ВМС ЗСУ, АДРЕСА_1 (а.с. 54).
08.06.2023 в рамках цього ж виконавчого провадження винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, де встановлено, що боржник отримує дохід у військовій частині НОМЕР_3 – АДРЕСА_2 (а.с. 55).
Відповідно до розрахунку заборгованості державного виконавця Комунарського ВДВС у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 31.05.2023, наданого позивачем, загальна сума заборгованості зі сплати аліментів за виконавчим документом становить 288086,33 грн. 
Згідно з розрахунком заборгованості державного виконавця Комунарського ВДВС у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 21.08.2023, наданого відповідачем, загальна сума заборгованості зі сплати аліментів за виконавчим документом становить 174714,79 грн. (а.с. 46).
За розрахунком позивача, неустойка (пеня) за прострочення сплати аліментів за період з 01.07.2019 до 30.06.2023 складає 227184,96 грн. 
Згідно з відповіддю Адміністрації Державної прикордонної служби України від 28.02.2024, ОСОБА_1 у період з 17.12.2017 періодично перетинає кордон, за межами країни знаходиться по 4-5 місяців на території України менше місяця і знов виїжджає. Востаннє позивач виїхала з країни 14.09.2021 і до теперішнього часу кордон не перетинала.
Позивачем надано до суду копії скрин-шотів з мобільного телефону про перекази нею коштів на картку ОСОБА_4 - матері відповідача: 07.08.2023 на суму 10000 грн, 12.02.2024 - 18 500 грн, 03.12.2023 - 10000 грн, 28.08.2023 - 10000 грн, 27.10.2023 - 10050 грн, 15.10.2023 - 5000 грн, 15.01.2024 - 15000 грн.
Відповідач є військовозобов`язаним, перебуває на військовій службі у Збройних Силах України, військове звання – старший лейтенант, є учасником бойових дій. Витягом з послужного списку підтверджено, що з 30.08.2011 до теперішнього часу ОСОБА_2 проходить військову службу, був у різних військових частинах та займав різні посади за штатом. У період з 06.02.2020 до 24.02.2022 займав посаду командира в/ч НОМЕР_4 АДРЕСА_1 , з 24.02.2022 до теперішнього часу - командир військової частини НОМЕР_3 -Б АДРЕСА_2 (а.с. 38-40).
Факт проживання неповнолітньої дитини – ОСОБА_3 з 2017 року і до теперішнього часу з батьками відповідача: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . ОСОБА_1 не спростовувала ні в позові, ні в апеляційній скарзі.
Згідно з довідкою № 098 від 02.12.2022, виданої директором «Преславської гімназії імені академіка Миколи Державіна» Приморської міської ради Бердянського району Запорізької області, ОСОБА_3 з 01.09.2019 до теперішнього часу навчається в КЗ «Преславська гімназія імені академіка Миколи Державіна» Приморської міської ради Бердянського району Запорізької області (а.с. 41).
У зв`язку з тимчасовою окупацією місця проживання батьків, з якими перебуває донька, ОСОБА_2 звертався до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з проханням допомогти вивезти його доньку – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з тимчасово окупованої території, про що свідчать звернення ОСОБА_2 та відповідь Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (а.с. 42-43).
До суду надано копії платіжних інструкцій, за якими ОСОБА_2 здійснював переказ на картку ОСОБА_4 (своєї матері): 02.03.2022 - на суму 5000 грн, 04.03.2022 - 4000 грн, 23.02.2022 - 5 000 грн, 14.05.2022 – 1005,03 грн. 
09.04.2021 державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, в якій зазначено, що боржник отримує дохід у 501 окремому батальйоні морської піхоти (в/ч НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) – перебуває у складі 36 окремої бригади морської піхоти ВМС ЗСУ, АДРЕСА_1 , хоча згідно з послужним списком ОСОБА_2 у період з 06.02.2020 до 24.02.2022 займав посаду командира в/ч НОМЕР_4 АДРЕСА_1 . Тобто, державним виконавцем неправильно зазначено місце проходження військової служби, внаслідок чого відрахування із заробітної плати ОСОБА_2 не проводились (а.с. 54).
З 24.02.2022 до теперішнього часу ОСОБА_2 є командиром військової частини НОМЕР_3 -Б АДРЕСА_2 (а.с. 40).
08.06.2023 державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, в якій зазначено, що боржник отримує дохід у в/ч НОМЕР_4 , АДРЕСА_2 (а.с. 55).
Так, згідно з вимогами ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.
Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно із ч.1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Згідно зі ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно із частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина 3 статті 181 СК України).
Відповідно до положень статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».
Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.
Відповідно до положень п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3 вказано, що передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16 відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15, від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16 та дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.
Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на 1%. Тобто, заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1%.
За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем.
Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.
У разі виплати аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання.
У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1%.
Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості.
У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1%.
Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже, і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.
Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19) вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.
Тобто відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.
Статтею 71 Закону України від 02 червня 2016 року «Про виконавче провадження» визначено порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду.
Згідно із частиною 4 статті 71 цього Закону виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до частини першої цієї статті.
У частині восьмій цієї статті зазначено, що спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.
Отже, порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений статтею 71 зазначеного Закону, відповідно до частини восьмої якої суд вирішує питання заборгованості лише в разі спору про її розмір.
Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Проте таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.
У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.
Відповідно до положень статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».
Колегія суддів наголошує на тому, що не підлягає доказуванню в цій справі право позивача на стягнення з відповідача неустойки за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дитини, тому що сплата аліментів є обов`язком відповідача, що визначений законом, а розмір такого обов`язку визначений судовим рішенням, натомість сума такої неустойки має бути вирахувана з точного розрахунку його заборгованості.
Так, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач навела розрахунок заборгованості неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, відповідно до якого розмір неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів складає 227184,96 грн, розрахунку на іншу суму матеріали справи не містять.
Разом з тим, відповідно до розрахунку заборгованості державного виконавця Комунарського ВДВС у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 21.08.2023, загальна сума заборгованості зі сплати аліментів за виконавчим документом становить 174714,79 грн. за період з січня 2019 року до серпня 2023 року. 
З огляду на те, що розрахунок пені, наданий позивачем (227184,96 грн) значно перевищує розмір заборгованості відповідача зі сплати аліментів, що міститься в матеріалах справи (174714,79 грн), враховуючи установлений факт проживання дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьками відповідача на тимчасово окупованій території, факт регулярного перерахування ОСОБА_2 коштів на рахунок його матері для утримання доньки, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 не довела розміру неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, яку слід стягнути з батька, що певний час не сплачував аліментів. 
Разом з тим, саме лише запевнення позивача, що всі кошти, отримані нею в рахунок сплати аліментів, витрачаються на користь дитини, враховуючи суми, утримані із заробітної плати відповідача порівняно з тими, що перерахувала мати на утримання дитини на рахунок її колишньої свекрухи, з якою дитина проживає з 2017 року, чого ОСОБА_1 не заперечувала, враховуючи встановлений ст. 180 СК України обов`язок утримання дитини обома батьками, а також положення ч. 3 ст. 181 цього Кодексу щодо стягнення аліментів на користь того з батьків, з яким проживає дитина, колегія суддів не вважає беззаперечним. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції щодо права позивача на стягнення неустойки за несвоєчасну сплату аліментів.
Відповідно до положень статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, проте помилився з мотивами такої відмови, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 липня 2024 року, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369, ст. 374, ст. 376, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,- 

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Железняка Віктора Кузьмича –задовольнити частково.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 липня 2024 року – змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 29 листопада 2024 року.

Головуючий:

Судді: