Справа №583/134/24 	Головуючий у суді 1-ї інстанції - Соколова Н. О.	
Номер провадження 33/816/556/24 	Суддя-доповідач Рунов В. Ю. 	
Категорія  130 КУпАП  	  	

ПОСТАНОВА
Іменем України

23 вересня 2024 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Суми справу про адміністративне правопорушення № 583/134/24 за апеляційною скаргою захисника ЯЦЕНКА Д. І.  на постанову судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 09.02.2024, якою 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканка АДРЕСА_1 
визнана винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, 
установив:

В поданій апеляційній скарзі захисник ЯЦЕНКО Д. І. просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати  постанову судді, а провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю складу правопорушення, оскільки висновки судді суду першої інстанції про законність зупинки т/з під керуванням ОСОБА_2 не відповідають фактичним обставинам справи, що підтверджується рішенням Охтирського районного суду Сумської області від 12.02.2024, яким скасована постанова відносно ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 126 КУпАП, тому через безпідставність зупинки всі подальші дії поліцейських є незаконними. Відеозапис не є безперервним, містить розбіжності у часі зі змістом складеного протоколу і не може бути використаний як доказ вини ОСОБА_2 . Направлення на огляд ОСОБА_2 не вручалось і було складено ще до початку розгляду справи, технічний прилад для проходження огляду на місці не надавався, були відсутні свідки відмови  ОСОБА_2 від проходження огляду в закладі охорони здоров`я, поліцейські фактично відмовили ОСОБА_2 у проведенні огляду в закладі охорони здоров`я. Строк на оскарження постанови пропущений з поважних причин, оскільки копію постанови він отримав лише 12.02.2024, а з апеляційною скаргою звернувся 20.02.2024.
Постановою судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 09.02.2024  ОСОБА_2 визнана винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, і на неї накладене стягнення у виді штрафу на користь держави в сумі 17000 грн з позбавленням права керування т/з на строк 1 рік. Стягнуто на користь держави судовий збір в сумі 605,60 грн.
Згідно постанови судді, 08.01.2024 о 22 год. 20 хв. по пров. Якова Майтюренка, 8 в м. Охтирка Сумської області ОСОБА_2 керувала т/з «Мерседес», д. н. з. НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння (різкий запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння очей), від проходження обстеження на стан сп`яніння за допомогою Драгер 6820 (газоаналізатор) або в медичному закладі відмовилася, чим порушила вимоги п. 2.5 ПДР.
Будучи належним чином повідомленими про дату та час апеляційного розгляду, учасники провадження у справі про адміністративні правопорушення в судове засідання не з`явились, від захисника Яценка Д. І. надійшла письмова заява про розгляд апеляційної скарги у його відсутність, від ОСОБА_2 будь-яких клопотань, у тому числі і по відкладення розгляду справи, до суду апеляційної інстанції не надходило, тому апеляційний суд вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги у відсутність сторін провадження, оскільки це не суперечить вимогам ст. 269 і 294 КУпАП і судовій практиці ЄСПЛ, згідно якої право на доступ до суду, закріплене у §1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 р (далі – Конвенція), «…не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання; Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції і повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець…» (рішення від 12.07.2001 у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс II проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany); «…заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання…» (рішення від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» (Uniуn Alimentaria Sanders S. A. v. Spain); «…обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається на відповідні державні судові органи; розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору; нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції…» (рішення від 08.11.2005 у справі «Смірнов проти України»); «…саме на національні суди покладено обов`язок створення умов для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним, суд має вирішувати, чи відкладати судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричиняє невиправдані затримки у провадженні…» (рішення від 06.09.2007 у справі «Цихановський проти України», від 18.10.2007 у справі «Коновалов проти України»).
Відповідно ч. 1 ст. 285 КУпАП, постанова оголошується негайно після закінчення розгляду справи і копія цієї постанови протягом 3-х днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено, а згідно ч. 2 ст. 294 цього Кодексу постанова судді може бути оскаржена протягом 10 днів з дня її винесення; апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві; для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, та з боку держави не повинно чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених ст. 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду (рішення ЄСПЛ від 26.07.2005 у справі «Подбіельські та ППУ Полпуре проти Польщі» (Podbielski and PPU Polpure v. Poland), заява № 39199/98, п. 62). Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, має на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності, зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту (рішення ЄСПЛ від 28.10.1998 у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain», §45). При цьому правило дотримання десятиденного строку на оскарження постанови суду з дня її винесення, передбачене ст. 294 КУпАП, покликано надати потенційному заявникові достатньо часу для роздумів стосовно подачі апеляційної скарги, чіткого визначення своїх аргументів та окреслення стверджувальної правової позиції.
Постанова суддею була ухвалена 09.02.2024 за участі ОСОБА_2 та її захисника Яценка Д. І., але її копія була отримана захисником 12.02.2024, а з апеляційної скаргою захисник звернувся 20.02.2024, тому строк на апеляційне оскарження підлягає поновленню, так як він пропущений з поважних і об`єктивних причин.
Перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Розглянувши протокол про адміністративне правопорушення серії ААД  № 009633 від 08.01.2024, суддя суду першої інстанції цілком вірно дійшла висновку, що ОСОБА_2 керувала т/з із ознаками алкогольного сп`яніння, від проходження огляду на стан сп`яніння за допомогою газоаналізатора або в закладі охорони здоров`я відмовилась, що відповідає фактичним обставинам справи, належним чином умотивовано та об`єктивно підтверджується наявними у справі доказами, а саме:
- показаннями свідка ОСОБА_3 , згідно яких вона разом з дітьми їхала в автомобілі під керуванням ОСОБА_2 , коли їх зупинили поліцейські та попросили документи, побачивши, що у неї немає страхового полісу. Потім поліцейські запропонували пройти огляд на стан сп`яніння, думаючи, що ОСОБА_2 знаходиться в стані алкогольного сп`яніння. На вилиці було холодно та повітряна тривога, тому ОСОБА_2 запропонувала відвезти дітей додому, а потім їхати в лікарню на освідування, на що поліцейські їй відмовили, направлення на огляд не видавали;
- відеозаписами з технічних засобів поліцейських, згідно яких зафіксовані обставини зупинки т/з під керуванням ОСОБА_2 , виявлення у неї ознак алкогольного сп`яніння, що стали підставою для порушення процедури огляду, її відмови від проходження огляду на стан сп`яніння на місці за допомогою спеціального технічного пристрою та в закладі охорони здоров`я (а. с. 7).
Оцінюючи наведені вище докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, апеляційний суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом і правосвідомістю (ч. 1 ст. 251, ст. 252 КУпАП), не убачає будь-яких підстав не довіряти цим доказам. 
Диспозиція ч. 1 ст. 130 КУпАП є бланкетною, тобто відсилає до інших нормативно-правових чи підзаконних нормативно-правових актів, які передбачають конкретні обов`язки учасників дорожнього руху, у тому числі осіб, які керують т/з, і встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, тому в протоколі та у постанові присутнє посилання на порушення ОСОБА_2 вимог п. 2.5 ПДР, згідно яких водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану сп`яніння, процедура якого закріплена у ст. 266 КУпАП, розділі Х «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», розділах І-ІІІ «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» і «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду».
Направлення особи для огляду на стан сп`яніння і проведення такого огляду здійснюється в порядку, визначеному КМУ, а згідно вимог ч. 2-3 ст. 266 КУпАП огляд водія, зокрема на стан сп`яніння, проводиться: 1) поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення; 2) у закладі охорони здоров`я (у разі незгоди водія на проведення огляду на стан сп`яніння поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами), не пізніше двох годин з моменту встановлення підстав для його здійснення в присутності поліцейського. Перелік закладів охорони здоров`я, яким надається право проведення огляду особи на стан сп`яніння затверджується управліннями охорони здоров`я місцевих державних адміністрацій. Проведення огляду осіб на стан сп`яніння в інших закладах забороняється.
Необхідно зауважити, що положення ст. 266 КУпАП не регламентують дії поліцейського та не визначають порядок і форму фіксації ним відмови водія (особи, яка керує т/з) від проведення огляду в закладі охорони здоров`я, а тому у разі вчинення вказаними особами таких дій поліцейському слід керуватись п. 8 «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду», згідно якого у разі відмови водія т/з від проведення огляду в закладі охорони здоров`я поліцейський із застосуванням технічних засобів відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів в присутності двох свідків складає протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначає ознаки сп`яніння і дії водія щодо ухилення від огляду.
Відповідно п. 12 розділу ІІ «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», у разі наявності підстав вважати, що водій т/з перебуває у стані алкогольного сп`яніння, згідно з ознаками, визначеними в п. 3 розділу I цієї Інструкції, така особа підлягає огляду на відповідний стан сп`яніння, а питання встановлення наявності (чи відсутності) первинних ознак стану сп`яніння, які є підставами для проведення огляду водія т/з, відноситься виключно до компетенції поліцейського.
Таким чином, ОСОБА_2 , щодо якої були підстави вважати, що вона перебуває у стані алкогольного сп`яніння, повинна була пройти відповідний огляд на стан сп`яніння у встановленому законом порядку, незважаючи на причини зупинки т/з, тому зазначена вище вимога поліцейського є законною і обґрунтованою, а водій в усякому випадку не мав права ігнорувати вимоги законодавства України про адміністративні правопорушення, так як «будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди; ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі» (рішення ЄСПЛ від 29.06.2007 у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (O’Halloran and Francis v. the United Kingdom), заяви № 15809/02 і № 25624/02), а кожний т/з, який знаходиться в русі, повинен мати водія, який повинен контролювати свій т/з таким чином, щоб бути завжди у змозі належним чином їм управляти, бути ознайомленим з правилами дорожнього руху, приписами в області безпеки дорожнього руху, а також з такими факторами, які можуть вплинути на його поведінку (п. 1, 5 і 6 ст. 8 Конвенції про дорожній рух (Відень, 08.11.1968) та положень Європейської угоди, яка доповнює цю Конвенцію (Женева, 01.05.1971), у зв`язку з чим апеляційний суд вважає, що поліцейським при складанні відносно ОСОБА_2 протоколу про адміністративне правопорушення дотримані в повному обсязі усі вимоги процесуальних норм, права та законні інтереси останньої. При цьому вказаний вище протокол про адміністративне правопорушення містить всі обов`язкові елементи, які закон встановлює до змісту протоколу (ст. 256 КУпАП), зокрема суть правопорушення (об`єктивна сторона) – відмова особи, яка керує т/з, від проходження відповідно встановленого порядку огляду на стан сп`яніння, конкретний пункт ПДР – 2.5 і нормативно-правовий акт, який передбачає відповідальність ч. 1 ст. 130 КУпАП, а тому доводи апеляційної скарги щодо недопустимості протоколу як доказу і неправильності як процесуального документу не відповідають фактичним обставинам справи і задоволенню не підлягають.
Наведене підтверджує не лише факт керування ОСОБА_2 т/з, а й дотримання поліцейськими самої процедури огляду, яка була проведена із застосуванням технічних засобів відеозапису, що відповідає вимогам закону, а доводи апеляційної скарги про необхідність двох свідків при фіксуванні відмови водія від проходження огляду не заслуговують на увагу і задоволенню не підлягають.
Посилання в апеляційній скарзі захисника на рішення Охтирського районного суду Сумської області від 12.02.2024 про скасування постанова відносно ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 126 КУпАП будь-якого відношення до обов`язку ОСОБА_2 як водія т/з пройти на вимогу поліцейського огляд на стан спяніння в установленому законом порядку, тобто виконання нею імперативних вимог п. 2.5 ПДР, не має. Вказана постанова поліцейського була скасована судом з підстав недотримання поліцейським, який проводив розгляд справи відносно ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 126 КУпАП установленого законом порядку її розгляду, а не через безпідставне зупинення поліцейським т/з під керуванням ОСОБА_2 . При цьому сам по собі факт зупинки т/з без причини, не звільняє особу, яка керує т/з, від проходження огляду на стан сп`яніння і виконання вимог п. 2.5 ПДР. 
Доказами в справі є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку суддя встановлює наявність чи відсутність правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, які встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до відповідальності, свідків, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису тощо (ч. 1 ст. 251 КУпАП), а тому доводи апеляційної скарги про недопустимість як доказу відеозапису події через його не безперервність і розбіжності у часі зі змістом складеного протоколу не можуть бути прийнятими апеляційним судом до уваги, оскільки такі вимоги до наданого поліцейським відеозапису не ґрунтуються на приписах КУпАП. При цьому згідно відеозапису є очевидним, що цей запис здійснювався поліцейськими, які формували справу про адміністративне правопорушення, за безпосередньою участю водія ОСОБА_2 , а зафіксовані на цьому відеозаписі обставини мали місце у реальності.
Той факт, що між відеозаписом та протоколом про адміністративне правопорушення містяться певні розбіжності, не спотворює ніяким чином фактичні обставини справи і ту подію, що відбулась 08.01.2024 о 22:20 на АДРЕСА_2 під час керування ОСОБА_2 т/з, а наявність лише цього факту не є істотним порушенням вимог законодавства України про адміністративні правопорушення, оскільки у даному випадку права, свободи та законні інтереси ОСОБА_2 не були порушені. При цьому апеляційний суд ураховує, що завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення, крім іншого, є охорона конституційного ладу України, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (ст. 1 КУпАП), а завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності (ст. 245 КУпАП).
Послідовність викладення в диспозиціях правових норм наведених вище завдань дає підстави для висновку, що застосування належної юридичної процедури є не самоціллю, а важливою умовою досягнення результатів адміністративного судочинства, визначених законодавцем як пріоритетні, охорона прав і свобод громадян, конституційного ладу України, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, сумлінного виконання своїх обов`язків. При цьому невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Адже для прийняття законного й обґрунтованого рішення суд має отримувати максимально повну інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування, надаючи сторонам у змагальній процедурі достатні можливості перевірити й заперечити цю інформацію.
Відеозапис є об`єктивним доказом у справі і не залежить від суб`єктивного сприйняття будь-якою особою та засвідчує, що у даній справі мала місце належна правова процедура та законний алгоритм можливості проведення огляду водія на стан сп`яніння, а відмова водія від проходження огляду логічно завершилась складенням протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП. При цьому проведене дослідження зазначених вище доказів дозволяє зробити однозначний та безсумнівний висновок, який виключає будь-яке інше розумне пояснення подій, які є предметом цієї справи, а за вказаних у протоколі про адміністративне правопорушення та в постанові судді обставин саме ОСОБА_2 керувала т/з і саме вона відмовилась від проходження огляду на стан спянінння в установленому законом порядку, так як будь-який обґрунтований сумнів спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, внаслідок чого доводи апеляційної скарги з цих підстав є необґрунтованими.
Що стосується доводів апеляційної скарги про не вручення ОСОБА_2 направлення на огляд до закладу охорони здоров`я, то апеляційний суд вважає їх безпідставним і таким, що задоволенню не підлягає, оскільки згідно наведених вище приписів законодавства України про адміністративні правопорушення направлення на огляд надає поліцейський відповідному лікарю-спеціалісту в закладі охорони здоров`я, який може проводити такі огляди водіїв на стан сп`яніння, а не ОСОБА_2 . Оскільки ОСОБА_2 відмовилась пройти огляд на стан сп`яніння, то і направлення лікарю в закладі охорони здоров`я не надавалось.  
Жодних об`єктивних даних, які б вказували на упередженість поліцейських, в ході апеляційного розгляду встановлено не було.
Суддя суду першої інстанції не вийшов за межі зазначених у протоколі обставин, розглянувши справу на підставі наданих сторонами (у тому числі й уповноваженою особою національної поліції, яка склала протокол про адміністративне правопорушення – ч. 2 ст. 251, ст. 255 КУпАП) та досліджених у судовому засіданні доказів, достатніх у своїй сукупності і взаємозв`язку для доведення вини ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. При розгляді справи в повному обсязі дотримані положення ст. 268, 279, 280 КУпАП, постанова судді є законною, обґрунтованою і належним чином умотивованою, тому вона підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга – без задоволення.
Керуючись ст. 294 КУпАП, 

постановив:

Поновити захиснику ЯЦЕНКУ Д. І. строк на апеляційне оскарження постанови судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 09.02.2024.  
Постанову судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 09.02.2024 відносно ОСОБА_4 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ЯЦЕНКА Д. І. на цю постанову без задоволення.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає. 

Суддя 	  В. Ю. Рунов