ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2024 року

м. Київ

cправа №  922/3834/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Берднік І. С. - головуючого, Багай Н. О.,  Зуєва В.А., 
секретар судового засідання - Корнієнко О. В., 
за участю представників:
Офісу Генерального прокурора - Керничного Н. І.,
Харківської міської ради - Замніус М. В.,
Управління комунального майна та
приватизації Департаменту економіки 
та комунального майна Харківської міської ради - Кітченко М. Ю.,
Фізичної особи-підприємця 
Манжай Альбіни Володимирівни - не з`явився,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради
на постанову Східного апеляційного господарського суду від 22.04.2021 (у складі колегії суддів: Бородіна Л. І. (головуючий), Здоровко Л. М., Лакіза В. В.)
у справі № 922/3834/19
за позовом Заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 2 
до Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, Фізичної особи-підприємця Манжай Альбіни Володимирівни
про визнання незаконним і скасування рішення, визнання договору купівлі-продажу недійсним, зобов`язання повернення майна, 
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2019 року Заступник керівника Харківської місцевої прокуратури № 2 Харківської області звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (далі - Управління комунального майна та приватизації), Фізичної особи-підприемця Манжай Альбіни Володимирівни (далі - ФОП Манжай А. В.), у якому просив суд:
- визнати незаконним та скасувати пункт 46 додатку 1 до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 20.09.2017 № 757/17 «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова»;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 24.11.2017  № 5514-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації та ФОП Манжай А. В., посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Тихоновою І. В. і зареєстрований в реєстрі за № 642, скасувавши його державну реєстрацію;
- зобов`язати ФОП Манжай А. В. повернути територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-:-8, загальною площею 92,9 кв. м, розташовані в будинку літ. «А-5» за адресою: вул. Електровозна, 9, м. Харків.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що під час прийняття Харківською міською радою оспорюваного рішення та в ході здійснення процедури відчуження спірного нерухомого майна і укладання оспорюваного договору відповідачі порушили вимоги законодавства про приватизацію, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», що безпосередньо порушує права та інтереси територіальної громади м. Харкова.
На підтвердження підстав самостійного представництва інтересів держави прокурор у позовній заяві зазначив, що саме Харківська міська рада, яка представляє інтереси територіальної громади м. Харкова, вчинила дії, які негативно впливають на інтереси громади міста, тому Харківська міська рада є відповідачем у цій справі.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 09.06.2020  у задоволенні позову відмовлено повністю.
Постановою Східного апеляційного господарського суду від 22.04.2021 рішення Господарського суду Харківської області від 09.06.2020 скасовано, прийнято нове рішення. Позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано пункт 46 додатку 1 до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 20.09.2017 № 757/17 «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова». Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 24.11.2017 № 5514-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації та ФОП Манжай А. В., посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тихоновою І. В, і зареєстрований в реєстрі за № 642. Зобов`язано фізичну особу ОСОБА_1 повернути на користь територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради нежитлові приміщення № 1-:-8, загальною площею 92,9 кв. м, розташовані в будинку літ. «А-5», що знаходяться за адресою: вул. Електровозна, 9, м. Харків. В решті позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з висновками суду апеляційної інстанції, у травні 2021 року Управлінням комунального майна та приватизації подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), просить постанову Східного апеляційного господарського суду від 22.04.2021 скасувати, а рішення Господарського суду Харківської області від 09.06.2020 залишити без змін.
Також, не погоджуючись з висновками суду апеляційної інстанції, у травні 2021 року Харківська міська рада подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій,  посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадків, передбачених пунктами 1, 2 частини 2 статті 287 ГПК України, просить постанову Східного апеляційного господарського суду від 22.04.2021 скасувати, а рішення Господарського суду Харківської області від 09.06.2020 залишити без змін.
У поданій касаційній скарзі Харківська міська рада також заявила клопотання про передачу справи № 922/979/21 на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, обґрунтоване необхідністю відступлення від висновків об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладених у постанові від 22.01.2021 у справі                                       № 922/623/20.
Ухвалами Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Берднік І. С. - головуючого, Зуєва В. А., Міщенка І. С.  від 22.06.2021 відкрито касаційне провадження у справі № 922/3834/19 за касаційними скаргами Управління комунального майна та приватизації на постанову Східного апеляційного господарського суду від 22.04.2021 з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статі 287 ГПК України та Харківської міської ради на  постанову Східного апеляційного господарського суду від 22.04.2021 з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини 2 статті 287 ГПК України; зупинено виконання і дію постанови Східного апеляційного господарського суду від 22.04.2021 у справі № 922/3834/19 до закінчення її перегляду в касаційному порядку; призначено касаційні скарги до розгляду у відкритому судовому засіданні на 11.08.2021. 
Харківська обласна прокуратура у відзиві на касаційні скарги посилається на необґрунтованість та безпідставність доводів, викладених у касаційних скаргах, просить касаційні скарги залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:  Берднік І.С. - головуючого, Зуєва В. А., Міщенка І. С. від 11.08.2021 зупинено касаційне провадження у справі № 922/3834/19 до розгляду судовою палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №         925/1133/18.
Ухвалою судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.09.2023 справу № 925/1133/18 передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
17.07.2024 в Єдиному державному реєстрі судових рішень оприлюднено повний текст постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 у справі  № 925/1133/18.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Берднік І.С. - головуючого, Зуєва В. А., Міщенка І. С. від 29.07.2024 поновлено касаційне провадження у справі № 922/3834/19 за касаційними скаргами Харківської міської ради та  Управління комунального майна та приватизації на постанову Східного апеляційного господарського суду від 22.04.2021; касаційні скарги призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 02.10.2024.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.09.2024 у зв`язку з перебуванням судді  Міщенка І. С. у відрядженні справу № 922/3834/19 передано на розгляд складу колегії суддів Касаційного господарського суду: Берднік І. С. - головуючий, Багай Н. О., Зуєв В. А.
У судовому засіданні 02.10.2024 оголошено перерву у справі № 922/3834/19 за касаційними скаргами Харківської міської ради та Управління комунального майна та приватизації на постанову Східного апеляційного господарського суду від  22.04.2021 до 16.10.2024.
ФОП Манжай А. В. у судове засідання свого представника не направила.
Відповідно до частини 1 статті 301 ГПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням положень статті 300 цього Кодексу.
Наслідки неявки в судове засідання учасника справи визначено у статті 202 ГПК України.
Так, за змістом частини 1 і пункту 1 частини 2 статті 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання.
Ураховуючи положення статті 202 ГПК України, наявність відомостей про направлення ФОП Манжай А. В. ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання, що підтверджено матеріалами справи, та те, що ФОП Манжай А. В. не зверталась до суду з будь-якими заявами щодо розгляду справи, явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком учасника справи, Верховний Суд дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги по суті за відсутності представника ФОП Манжай А. В. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників Офісу Генерального прокурора, Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації, дослідивши наведені у касаційних скаргах доводи та заперечення проти них, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.
Як установлено судом апеляційної інстанції, 08.07.2015 за територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради зареєстровано право власності на нежитлові  приміщення, розташовані за адресою: вул. Електровозна, 9, м. Харків (запис про право власності № 10856715).  
12.07.2017 між Управлінням комунального майна та приватизації (орендодавець) та ФОП Манжай А. В.        (орендар) було укладено договір оренди № 557, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлові будівлі 1-го поверху №1-:-8 загальною площею 92,9 кв. м в житловому будинку (технічний паспорт КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» інвентаризаційна справа №58592 від 27.11.2014), яке належить до комунальної власності територіальної громади міста Харкова, розташоване за адресою: вул. Електровозна, 9, літ. «А-5», м. Харків,  та відображається на балансі КП «Жилкомсервіс». Майно, яке є предметом цього договору, належить на праві комунальної власності територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 19.08.2015, виданим Реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції Харківської області (пункт 1.1). 
Вартість об`єкта оренди визначається на підставі висновку про вартість майна і складає 204 700,00 грн станом на 18.05.2017 (пункт 3.1 договору).
У пункті 4.8 договору передбачено, що орендар зобов`язаний здійснювати поточний ремонт за письмовою згодою орендодавця. За свій рахунок здійснювати капітальний ремонт за письмовою згодою орендодавця при наявності узгодженої проектно-кошторисної документації та дозволу, отриманого відповідно з діючим законодавством.
Відповідно до пункту 5.6 договору орендар, який належно виконує свої обов`язки, у разі продажу майна, що передано в оренду, має переважне право перед іншими особами на його викуп. 
03.08.2017 ОСОБА_1         звернулась до            Управління комунального майна та приватизації з заявою, в якій просила надати згоду на приватизацію орендованих приміщень площею 92,9 кв. м, розташованих на першому поверсі житлового будинку за адресою: вул. Єлектровозна, 9, м. Харків.
Рішенням Харківської міської ради від 20.09.2017 № 757/17 «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» вирішено провести відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова шляхом викупу згідно з додатками 1, 2.
Відповідною до пункту 46 додатку 1 до зазначеного рішення до таких об`єктів включено, у тому числі, і спірне нерухоме майно.
Згідно звіту про оцінку нежитлових приміщень загальною площею 92, 9 кв. м, розташованих        за адресою: АДРЕСА_1 , проведену суб`єктом оціночної діяльності ФОП Остащенко К. Ю., ринкова вартість нежитлових приміщень становить 174    100,00 грн.
24.11.2017 між Управління комунального майна та приватизації (продавець) та ФОП Манжай А. В. (покупець) було укладено договір № 5514-В-С купівлі-продажу нежитлових приміщень, орендованих ФОП Манжай А. В., відповідно до умов якого продавець зобов`язується передати у власність, а покупець зобов`язується прийняти нежитлові приміщення 1-го поверху №1-:-8 в житловому будинку літ. «А-5», загальною площею 92,9 кв. м, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , орендовані ФОП Манжай А. В. за договором оренди від 12.07.2017 № 557 (розділ 1).
Оціночна вартість приміщень, що відчужуються, визначена відповідно до Методики оцінки майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 10.12.2003 № 1891, зафіксована у висновках оцінювача про вартість об`єкта оцінки станом на 30.09.2017, затверджених Управлінням комунального майна та приватизації 24.10.2017, і складає 174 100,00 грн. Згідно з Податковим кодексом України сума податку на додану вартість становить 20 відсотків від вартості нежитлових приміщень та складає 34    820,00 грн. Разом ціна продажу нежитлових приміщень становить 208    920, 00 грн (розділ 2 договору). 
Покупець сплачує продавцю вартість нежитлових приміщень в сумі 208    920,00 грн протягом 30-ти календарних днів з моменту нотаріального посвідчення цього договору (пункт 3.2 розділу 3 договору).
Згідно з актом прийому-передачі від 07.12.2017 № 5514-В-С Управління комунального майна та приватизації передало, а ФОП Манжай А. В. прийняла продані 24.11.2017 нежитлові приміщення 1-го поверху №1-:-8 в житловому будинку літ. «А-5», загальною площею 92,9 кв. м, що знаходяться за адресою: вул. Електровозна, 9, м. Харків.
Звертаючись до суду з відповідними позовними вимогами, прокурор обґрунтував їх  тим, що обраний Харківською міською радою спосіб приватизації спірного нерухомого майна  - шляхом викупу є        незаконним, суперечить інтересам держави та територіальної громади, оскільки фактично спрямований на уникнення конкурсного продажу об`єкта, що виключає можливість отримання за такий об`єкт приватизації більше ринкової вартості, що суперечить меті, принципам та завданням приватизації щодо максимального наповнення бюджету.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що Харківська міська рада діяла в межах свої повноважень; оскаржуване рішення прийнято міською радою відповідно до положень приватизаційного законодавства; право ФОП Манжай А. В. на викуп спірного нерухомого майна виникло на підставі договору оренди від 12.07.2017 № 557 та положень статті 289 Господарського кодексу України; прокурором не доведено порушення оспорюваним правочином інтересів держави і суспільства, його моральних засад, які були б співмірними із наслідками визнання договору купівлі-продажу недійсним, які прокурор просить застосувати, у вигляді повернення спірного нерухомого майна. Також, суд першої інстанції зазначив, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення не можуть бути безумовною підставою для визнання недійсними договору купівлі-продажу в порушення права власності набувача такого майна та не може бути наслідком позбавлення майна (законних сподівань на володіння майном)  добросовісного набувача такого майна.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та приймаючи нове рішення, суд апеляційної інстанції встановив порушення відповідачами положень законодавства про приватизацію при прийнятті спірного рішення щодо застосування викупу як способу приватизації спірних нерухомого майна та укладенні договору купівлі-продажу такого майна у зв`язку з нездійсненням ФОП Манжай А. В. будь-яких поліпшень спірних нежитлових приміщень у період перебування його в оренді, дійшов висновку про задоволення позовних вимог про визнання незаконним і скасування спірного пункту додатку до рішення ради та визнання недійсним оспорюваного договору. Разом з тим, ураховуючи положення статей 210, 657 Цивільного кодексу України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні позовної вимоги про скасування державної реєстрації оспорюваного правочину, оскільки такий правочин в силу вимог законодавства не був зареєстрований.
Оцінюючи критерії сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном з гарантіями, визначеними статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), при вирішенні питання про витребування майна, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що повернення майна у комунальну власність є пропорційним втручанням з боку держави, а отже є законним у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
При цьому суд апеляційної інстанції встановив наявність підстав для звернення прокурора із відповідним позовом самостійно та правильним визначенням Харківської міської ради відповідачем у справі.
Зі змісту поданих касаційних скарг вбачається, що предметом розгляду судом касаційної інстанції є постанова суду апеляційної інстанції в частині задоволених позовних вимог.
Харківська міська рада у поданій касаційній скарзі на обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, послалась на неправильне застосування судом апеляційної інстанції положень статті 23 Закону України «Про прокуратуру», статті 226 ГПК України, без урахування висновків щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 16.12.2020 у справі  № 922/534/19, від 19.02.2019 у справі № 925/226/18, в ухвалі Верховного Суду від 03.02.2021 у справі № 922/3014/19; на неврахування судом апеляційної інстанції висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 у подібних правовідносинах щодо неефективності такого способу захисту як визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, яке вже було реалізоване та вичерпало свою дію.
Крім того, Харківська міська рада у касаційній скарзі посилається на необхідність відступлення від висновків викладених у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 922/623/20, що є підставою для подання касаційної скарги відповідно до пункту 2 частини 2 статті 287 ГПК України.
Зокрема Харківська міська рада наголошує на тому, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 289 Господарського кодексу України та  частини 2 статті 777 Цивільного кодексу України щодо переважного права наймача на викуп орендованого ним майна у разі його продажу; положеннями пункту 1 частини 2 статті 18-2 Закону України  Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» встановлено додаткову підставу, яка надає право застосовувати викуп орендованого майна, при цьому зазначена норма не скасовує та не змінює право орендаря на викуп орендованого майна, яке передбачено договором оренди.
Крім того, скаржник зазначає, що прокурором не доведено наявність суспільного інтересу щодо спірного нерухомого майна, який би свідчив про наявність підстав для втручання у майнові права ФОП Манжай А. В. як добросовісного набувача такого майна.
У поданій касаційній скарзі Управління комунального майна та приватизації на обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, послалось на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм статті 131-1 Конституції України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру», статей 53, 226 ГПК України, без урахування висновків щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, у постановах Верховного Суду від 16.12.2020 у справі № 922/534/19, від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17; на неврахування судом апеляційної інстанції висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 та у постанові Верховного Суду від 20.04.2021 у справі № 922/1030/20 у подібних правовідносинах щодо неефективності такого способу захисту як визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, яке вже було реалізоване та вичерпало свою дію; а також на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, зокрема, статей 236, 269 ГПК України.
Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини 1 статті 310, частиною 2 статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Верховний Суд, переглянувши постанову суду апеляційної інстанції, виходить із такого.
Питання щодо представництва прокурором інтересів громадянина або держави в господарському суді, а також особливості здійснення ним окремих форм представництва таких інтересів врегульовані положеннями Конституції України, Закону України «Про прокуратуру» та ГПК України.
Прокурор у справі № 922/3834/19, що розглядається, звернувся до суду з позовом в інтересах держави самостійно.
На підтвердження підстав самостійного представництва інтересів держави прокурор у позовній заяві зазначив, що саме Харківська міська рада, яка представляє інтереси територіальної громади м. Харкова, вчинила дії, які негативно впливають на інтереси громади міста, а тому Харківська міська рада є відповідачем у цій справі.
Перевіряючи правильність застосування норм законодавства, що регулюють питання представництва прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах, Верховний Суд зазначає таке.
Касаційне провадження у справі № 922/3834/19 зупинялося до розгляду Верховним Судом у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду, а в подальшому Великою Палатою Верховного Суду справи № 925/1133/18.
За результатами розгляду зазначеної справи Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11.06.2024 висловлено правові позиції, які в силу частини 4 статті 300 ГПК України підлягають врахуванню судом касаційної інстанції, який у такому випадку не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги.
З урахуванням зазначених приписів процесуального законодавства та критеріїв подібності правовідносин, визначених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, правовідносини у справі № 925/1133/18 та у справі № 922/3834/19, що розглядається, є подібними, тому суд касаційної інстанції враховує висновки, викладені у зазначеній вище постанові.
Так, у справі № 925/1133/18 Велика Палата Верховного Суду  зазначила наступне.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Абзацом 1 частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» визначений вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді.
Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Конституційний Суд України зазначив, що поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (абзац 2 частини 5 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99).
Отже, вирішення питання про орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, полягає у встановленні органу, який, використовуючи на підставі норм законодавства надані йому повноваження, зобов`язаний з метою захисту інтересів держави вчиняти юридичні дії, що впливають на права та обов`язки суб`єктів спірних правовідносин, зобов`язуючи їх припинити порушення інтересів держави та усунути наслідки цих порушень (зокрема, звертатись до суду з відповідним позовом). 
Відповідно до абзаців 1 - 3 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Згідно із частиною 4 статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Відповідно до абзацу 2 частини 5 статті 53 ГПК України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Встановлена статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» умова про необхідність звернення прокурора до компетентного органу перед пред`явленням позову, спрямована на те, аби прокурор надав органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі  № 912/2385/18). За позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.
Тобто визначений частиною 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» обов`язок прокурора перед зверненням з позовом звернутись спершу до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача. У цій статті не йдеться про досудове врегулювання спору і, відповідно, вона не покладає на прокурора обов`язок вживати заходів з такого врегулювання шляхом досудового звернення до суб`єкта, якого прокурор вважає порушником інтересів держави і до якого як до відповідача буде звернений позов.
Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16, від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц).
Отже, якщо прокурор звертається до суду з позовною заявою в інтересах держави, він зобов`язаний у позовній заяві вказати підставу для здійснення представництва інтересів, передбачену частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру», та обґрунтувати її. У такому разі статусу позивача набуває або орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах (за наявності такого органу), або прокурор (у разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду). Процесуальні наслідки відсутності, зокрема, обґрунтування підстави для звернення до суду прокурора визначені статтею 174 ГПК України.
Натомість якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. І в таких справах виникають підстави для застосування положень пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України (залишення позову без розгляду) (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21).
Таким чином, процесуальний статус сторін у справі залежить як від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, так і від наведеного прокурором обґрунтування наявності підстав для представництва інтересів держави у конкретній справі. У свою чергу суд оцінює наведене прокурором обґрунтування та у випадку встановлення відсутності підстав для представництва застосовує наслідки, передбачені статтею 174 або статтею 226 ГПК України.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у разі, якщо державний орган або орган місцевого самоврядування діє або приймає рішення всупереч закону та інтересам Українського народу, прокурор має право діяти на захист порушених інтересів держави шляхом подання відповідного позову до суду. В цьому випадку органи, які прийняли рішення чи вчинили дії, що, на думку прокурора, порушують інтереси держави, набувають статусу відповідача.
Орган державної влади (або місцевого самоврядування), який порушив права держави чи територіальної громади прийняттям незаконного рішення від імені відповідного суб`єкта права, не може (в силу відсутності повноважень на захист) та не повинен (з огляду на відсутність спору з іншим учасником цивільних правовідносин) бути позивачем за позовом прокурора, спрямованим на оскарження незаконного рішення цього ж органу та відновлення порушених прав і законних інтересів держави чи територіальної громади. В процесуальному аспекті орган, який прийняв такий акт, не має зацікавленості у задоволенні позовних вимог, відстоюючи правомірність своїх дій, що суперечить правовому статусу позивача. Водночас доведення правомірності дій, які оспорюються позивачем, забезпечується процесуальними повноваженнями відповідача.
При цьому фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган або прокурор.
Узагальнюючи наведені у постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18 висновки щодо застосування норм права, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що:
1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо:
- орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси;
- орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави;
2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо:
- відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;
- орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави. 
У справі № 922/3834/19, що розглядається, прокурор, звертаючись до суду з позовом в інтересах держави самостійно, послався на те, що  Харківська міська рада - відповідач у цій справі, рішення якого оскаржується через недотримання вимог законодавства стосовно відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова, а саме, щодо приватизації шляхом викупу спірного нерухомого майна ФОП Манжай А. В., на підставі якого в подальшому між Управлінням комунального майна та приватизації та ФОП Манжай А. В. було укладено договір купівлі-продажу спірних нежитлових приміщень майна, орендованого останньою. 
Суд апеляційної інстанції, перевіряючи наявність підстав для звернення прокурора самостійно з відповідним позовом, дійшов висновку, що захист інтересів держави в особі територіальної громади міста дійсно має здійснювати відповідна міська рада, проте у разі, коли саме орган місцевого самоврядування вчинив дії у виді прийняття рішення, яке є незаконним та порушує інтереси держави в особі територіальної громади міста, правомірним є звернення до суду прокурора самостійно та визначення Харківської міської ради відповідачем.
Зважаючи на заявлену прокурором у справі, що розглядається, позовну вимогу про визнання незаконним та скасування пункту додатку до  рішення Харківської міської ради в частині відчуження спірних нежитлових приміщень, її обґрунтування та відсутність іншого органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, прокурор визначив Харківську міську раду відповідачем у цій справі, навів підставу для представництва інтересів держави та обґрунтував, у чому полягає порушення цих інтересів.
За таких обставин, висновки суду апеляційної інстанції про доведеність прокурором підстав звернення до суду самостійно, відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 925/1133/18, яка наведена вище та яка врахована судом касаційної інстанції в силу частини 4 статті 300 ГПК України.
Отже, доводи скаржників про неправильне застосування судом апеляційної інстанції положень статті 131-1 Конституції України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру», статей 53, 226 ГПК України, не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду.
Водночас у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі                         № 925/642/19 та постанові Верховного Суду від 20.04.2021 у справі № 922/1030/20, на які посилаються скаржники у касаційній скарзі, викладено висновок, відповідно до якого задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, яке вже було реалізоване і вичерпало свою дію шляхом укладення відповідного договору, не призведе до поновлення прав позивача, відновлення володіння, користування або розпорядження ним спірним нерухомим майном, а отже, такі вимоги не є ефективним способом захисту права позивача, яке потребуватиме додаткових засобів захисту.
Схожі за змістом правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, від 28.09.2022 у справі                       № 483/448/20, від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, від 12.09.2023 у справі                         № 910/8413/21, від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18. 
З огляду на те, що на час звернення прокурора з позовом до суду пункт  46 додатку 1 до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 20.09.2017 № 757/17 «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» вже був реалізований та вичерпав свою дію виконанням, а саме шляхом укладення 24.11.2017 договору купівлі-продажу нежитлових будівель № 551 4-В-С між Управлінням комунального майна та приватизації та ФОП Манжай А. В., визнання незаконним і скасування такого рішення не може забезпечити ефективного захисту прав територіальної громади, оскільки вимагає спростування в судовому порядку законності укладення договору купівлі-продажу та повернення об`єкта приватизації в комунальну власність.
Обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 06.04.2021 у справі  № 910/10011/19, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).
Отже, доводи скаржників про обрання прокурором неефективного способу захисту прав в частині позовних вимог про визнання незаконним і скасування пункту 46 додатку 1 до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 20.09.2017 № 757/17, знайшли своє підтвердження під час касаційного перегляду.
За таких обставин оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції необхідно скасувати в частині задоволення позовної вимоги про визнання незаконним та скасування пункту 46 додатку 1 до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 20.09.2017 № 757/17 «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» з мотивів неефективності обраного прокурором способу захисту прав територіальної громади м. Харкова з залишенням в силі рішення суду першої інстанції про відмову у цій частині позову з мотивів, наведених у цій постанові.
Щодо доводів Харківської міської ради про необхідність відступлення від висновків, викладених у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 922/623/20, суд касаційної інстанції зазначає наступне.
Суд апеляційної інстанції, вирішуючи спір у справі, що розглядається, застосував висновки, сформовані у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 922/623/20, зокрема про те, що Законом України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» була передбачена єдина підстава  для викупу орендарем майна - якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25% ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.
У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції встановив, що матеріали справи не містять доказів здійснення ФОП  Манжай А. В. як орендарем спірних нежитлових приміщень будь-яких поліпшень орендованого нею майна за договором оренди від 12.07.2017 № 557, внаслідок чого дійшов висновку, що оспорюваний пункт додатку до рішення Харківської міської ради про проведення приватизації орендованого майна шляхом викупу не відповідає вимогам чинного законодавства про приватизацію, а саме положенням статей 11, 18-2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)».
За висновками суду апеляційної інстанції, які відповідають висновкам, наведеним у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 922/623/20, Законом України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» була передбачена єдина підстава  для викупу орендарем майна - якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25% ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання для цілей оренди майна (стаття 18-2).
Крім того, суд апеляційної інстанції відхилив посилання відповідачів на пункт 5.6 договору оренди від 12.07.2017 № 557, відповідно до якого орендар який належно виконує свої обов`язки, у разі продажу майна, що передано в оренду, має переважне право перед іншими особами на його викуп, оскільки таке право у орендаря виникає лише за умов, передбачених Законом України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)». 
Законодавство про приватизацію містить спеціальні норми, які підлягають переважному застосуванню. 
Частиною 2 статті 345 Цивільного кодексу України приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом, що відображає правило про переважне застосування спеціальних норм. 
Відповідно до частини 4 статті 3 Закону України «Про приватизацію державного майна», який був чинним на час прийняття радою оспорюваного рішення, відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування. 
Викуп об`єктів малої приватизації здійснюється відповідно до Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» (частина 2 статті 16-2 зазначеного Закону).
Згідно з частиною 1 статті 2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», який був чинним на час прийняття радою оспорюваного рішення, об`єктами малої приватизації є, зокрема, окреме індивідуально визначене майно, в тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких таке майно розташовано (група А).
Статтею 3 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» передбачено, що приватизація об`єктів малої приватизації здійснюється шляхом: викупу; продажу на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни); продажу за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону (далі - конкурс). Шляхом продажу за конкурсом може здійснюватися приватизація окремих єдиних майнових комплексів групи А та окремих об`єктів групи Ж.
Частинами 1, 3 статті 11 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» передбачено, що викуп застосовується щодо об`єктів малої приватизації, які не продано на аукціоні, за конкурсом, а також у разі, якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено законодавчими актами. Порядок викупу об`єкта встановлюється Фондом державного майна України.
Відповідно до частини 1 статті 18-2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» приватизація об`єктів групи А здійснюється з урахуванням таких особливостей: у разі прийняття рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення) орендар одержує право на викуп такого майна, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.
Тобто викуп орендарем орендованого ним приміщення, виходячи з положень статті 11, статті 18-2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», може бути лише за умови, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25% ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна. В іншому разі приватизація такого приміщення повинна здійснюватися у загальному порядку за результатами проведення аукціону або конкурсу.
У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції встановив, що матеріали справи не містять доказів підтвердження того, що ФОП Манжай А. В., здійснювались будь-які поліпшення орендованого нею майна за договором оренди від 12.07.2017 № 557.
Правильним є висновок суду апеляційної інстанції щодо безпідставності посилань відповідачів на пункт 5.6 договору оренди від 12.07.2017 № 557 щодо переважного права орендаря на викуп орендованого майна, оскільки таке право виникає у орендаря виключно за умов, передбачених Законом України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)». 
Наведеним вище  спростовуються доводи Харківької міської ради про те, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини 2 статті 777 Цивільного кодексу України, статті 289 Господарського кодексу України, оскільки такі положення також передбачають переважне право орендаря на викуп об`єкта оренди, яке, як вже зазначалось вище, підлягало реалізації виключно за умов дотримання процедури приватизації, порядок проведення якої передбачений, зокрема, Законом України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)».
Ураховуючи зазначені вище положення законодавства, встановлені обставини щодо відсутності доказів здійснення ФОП Манжай А. В. невід`ємних поліпшень орендованого нею майна, та враховуючи висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 922/623/20, суд апеляційної дійшов обґрунтованого висновку про порушення відповідачами вимог Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» при проведенні приватизації спірного нерухомого майна.
З урахуванням викладеного суд касаційної інстанції зазначає, що доводи Харківської міської ради, наведенні у касаційній скарзі, не спростовують правового висновку, на необхідності відступлення від якого наполягає скаржник, та не містять вагомих аргументів, які можуть бути підставою для відступу від цього висновку.
Крім того, Верховний Суд зауважує, що таку правову позицію було неодноразово відображено, зокрема у постановах Верховного Суду від 16.03.2021 у справі  №  922/1009/20, від 24.03.2021 у справі № 922/3276/19, від 31.03.2021 у справі № 922/3272/18, від 13.04.2021 у справі № 922/3852/19, від 07.07.2021 у справі № 922/318/20, від 30.11.2021 у справі № 922/2761/19, від 13.04.2021 у справі № 922/2934/19, від 20.04.2021 у справі № 922/2811/19 у подібних правовідносинах щодо приватизації способом викупу комунального майна територіальної громади.
З огляду на викладене, відсутні підстави для передачі справи № 922/18/22/20 на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, тому суд касаційної інстанції залишає без задоволення таке клопотання Харківської міської ради.
Верховний Суд зауважує, що при вирішенні спору щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного на підставі рішення органу місцевого самоврядування про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади, має надаватись юридична оцінка необхідності позбавлення покупця права мирного володіння приватизованим майном, враховуючи рішення Європейського суду з прав людини про неможливість витребування у добросовісного набувача майна, яке вибуло з володіння держави внаслідок порушень, допущених уповноваженими посадовими особами, які здійснюють функцію управління державним майном.
У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції, надаючи оцінку необхідності позбавлення покупця права мирного володіння приватизованим майном, дійшов висновку, що позбавлення ФОП Манжай А. В. такого майна не суперечитиме принципам, встановленим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки такі наслідки обумовлені протиправною поведінкою самого набувача майна.
Суд касаційної інстанції погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.
Продаж майна на неконкурентних засадах порушує такі основоположні принципи приватизації, як рівність прав участі громадян України у процесі приватизації, створення сприятливих умов для залучення інвестицій, забезпечення конкретності продажу, передбачених статтею 2 Закону України «Про приватизацію державного майна».
Порушення Харківською міською радою умов та порядку приватизації призвели не тільки до можливих економічних збитків (недоотримання територіальною громадою коштів від відкритого продажу майна конкурентним способом), а позбавили інших зацікавлених фізичних та юридичних осіб можливості придбати комунальне майно на відкритому конкурсі, створили для них і орендаря несправедливі умови конкуренції на ринку продажу комунального майна. При цьому орендар, відповідно, отримав непередбачені законом привілеї викупити майно неконкурентним способом.
Харківська міська рада, розпорядившись таким чином спірним нерухомим майном, діяла всупереч суспільним інтересам, поставивши в нерівні умови орендаря, який лише декілька місяців орендував комунальне майно і не здійснив його невід`ємних поліпшень, і інших потенційних покупців комунального майна, фактично протиправно позбавивши останніх права на участь у приватизації.
У справі, що розглядається, судом апеляційної інстанції встановлено обставини порушення органами місцевого самоврядування умов та порядку приватизації, а також наявність протиправної поведінки самого покупця, який за відсутності у нього законодавчо встановлених підстав для приватизації майна шляхом викупу у зв`язку з нездійсненням ним поліпшень такого майна, які неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, звернувся до органів місцевого самоврядування з такою заявою, що свідчить про недобросовісність дій орендаря.
Отже, позбавлення такої особи майна не суперечитиме принципам, встановленим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки такі наслідки обумовлені протиправною поведінкою самого набувача майна.
У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції, визнавши недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 24.11.2017 № 551 4-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації та ФОП Манжай А. В., не застосував наслідки недійсності такого правочину, передбачені частинами 1 та 2 статті 216 Цивільного кодексу України, щодо обох сторін цього правочину.
Суд касаційної інстанції не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції з цих підстав, ураховуючи, що частинами 1 та 2    статті 216 Цивільного кодексу України передбачені різні види таких наслідків, ФОП Манжай А. В. під час розгляду справи у судові засідання свого представника не направляла та не висловлювала своєї правової позиції щодо суті спору, а отже і не визначала бажаного для неї виду наслідків у разі задоволення позову; законодавством про приватизацію державного та комунального майна (зокрема, Порядком  повернення у державну (комунальну) власність об`єктів приватизації в разі розірвання або визнання недійсним договору купівлі-продажу таких об`єктів, затвердженим наказом Фонду державного майна України від 18.10.2018 № 1331) передбачено особливі умови застосування таких наслідків, а ФОП Манжай А. В. не позбавлена права вимагати компенсації у різних формах, відкритих для неї, в окремому судовому провадженні; із касаційною скаргою на постанову суду апеляційної інстанції ФОП Манжай А. В. не зверталась.
Такі висновки суду касаційної інстанції узгоджуються з позицією Європейського суду з прав людини у справі «IBRAHIMBEYOV AND OTHERS  v. AZERBAJAN» від 16.02.2023.
З урахуванням викладеного позбавлення ФОП Манжай А. В.  спірного майна не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право власності.
Повернення у власність територіальної громади спірного нерухомого майна, незаконно відчуженого (шляхом викупу) фізичній особі органом місцевого самоврядування, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів, щоб таке відчуження відбувалося у передбачений чинним законодавством спосіб та сприяло досягненню максимального економічного ефекту від продажу об`єкта комунальної власності.
Подібні висновки викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2021 у справі                                            № 922/623/20, постановах Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 922/1009/20, від 24.03.2021 у справі № 922/2244/19, від 24.03.2021 у справі № 922/3276/19, у від 31.03.2021 у справі № 922/3272/18, від 01.04.2021 у справі № 922/250/20.
Отже, вирішуючи спір у справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції, дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності, з посиланням на усталену судову практику (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 922/623/20, постанова Верховного Суду від 24.03.2021 у справі № 922/2244/19) дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у частині визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 24.11.2017 № 5514-В-С і зобов`язання ФОП Манжай А. В. повернути територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради спірні нежитлові приміщення з огляду на нездійснення ФОП  Манжай А. В. невід`ємних поліпшень орендованого майна, внаслідок чого об`єкт приватизації вибув із комунальної власності територіальної громади м. Харкова з порушенням вимог чинного на той час законодавства про приватизацію, як наслідок, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для скасування оскаржуваної постанови в цій частині.
Доводи Управлінням комунального майна та приватизації щодо порушення судом апеляційної інстанції статті 269 ГПК України при прийнятті оскаржуваного рішення, не приймаються судом касаційної інстанції до уваги, оскільки вирішуючи спір у справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції визнав недійсним оспорюваний договір купівлі-продажу та застосував наслідки недійсності такого правочину, витребувавши у ОСОБА_1 спірне нерухоме майно з огляду на те, що за нею як фізичною особою залишаються зобов`язання ФОП у зв`язку з його припиненням (подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.10.2019 у справі № 127/23144/18).
Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Згідно зі статтею 312 ГПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону. 
Зважаючи на те, що висновок суду апеляційної інстанції про часткове задоволення позову не відповідає положенням статей 86, 236, 269 ГПК України щодо всебічного, повного, об`єктивного і безпосереднього розгляду всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів вважає, що касаційні скарги необхідно задовольнити частково, оскаржувану постанову - скасувати в частині задоволення позовної вимоги про визнання незаконним і скасування пункту 46 додатку 1 до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 20.09.2017 № 757/17 «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова», залишивши в силі рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні зазначеної позовної вимоги з мотивів, наведених у цій постанові. В решті оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.
З огляду на те, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню шляхом залишення в силі рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні однієї позовної вимоги немайнового характеру, Верховний Суд, керуючись правилами, передбаченими статтею 129 ГПК України, вбачає підстави для здійснення розподілу судових витрат у виді судового збору у сумі 3 842,00 грн, сплаченого скаржниками за подання касаційних скарг шляхом покладання на Харківську обласну прокуратуру обов`язку з відшкодування витрат кожного із скаржників у зазначеній сумі, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції. 
При цьому суд касаційної інстанції враховує висновок, викладений у постанові  Великої Палати Верховного Суду від 05.10.2022 у справі № 923/199/21 про те, що звертаючись із позовом в інтересах держави, прокурор є суб`єктом сплати судового збору та самостійно здійснює права та виконує обов`язки, пов`язані з розподілом судових витрат.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 312, 314, 315, 317, 332 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційні скарги Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради задовольнити частково.
2. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 22.04.2021 у справі                  № 922/3834/19 скасувати в частині задоволення позовної вимоги Заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 2 про визнання незаконним та скасування пункту 46 додатку 1 до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 20.09.2017 № 757/17 «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова», а рішення Господарського суду Харківської області від 09.06.2020 в частині відмови у задоволенні  зазначеної позовної вимоги залишити в силі з мотивів, наведених у цій постанові.
3. В решті постанову Східного апеляційного господарського суду від 22.04.2021 у справі № 922/3834/19 залишити без змін.
4. Стягнути з Харківської обласної прокуратури на користь Харківської міської ради 3 842,00 грн (три тисячі вісімсот сорок дві гривні) витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.
5. Стягнути з Харківської обласної прокуратури на користь Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради 3 842,00 грн (три тисячі вісімсот сорок дві гривні) витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.
6. Доручити Господарському суду Харківської області видати накази.
7. Поновити виконання і дію постанови Східного апеляційного господарського суду від 22.04.2021 у справі № 922/3834/19 у частині, залишеній без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий  суддя                                                                І. С. Берднік
Судді:                                                                                                 Н. О. Багай                                                                                                                                                                                                                   
                                                                                                      В. А. Зуєв