ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9943/24 Справа № 204/16828/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Дубіжанська Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2024 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючої - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,
за участю секретаря судового засідання — Панасенко С.С.,  

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — адвоката Лавринович Оксани Володимирівни на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 06 серпня 2024 року у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради про визнання протиправною відмови у розгляді заяви про приватизацію та зобов`язання провести дії по приватизації житла, –

                                       В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2023 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради про визнання протиправною відмови у розгляді заяви про приватизацію та зобов`язання провести дії по приватизації житла (а.с. 2-4), та в подальшому подала заяву про зміну предмету позову та позовну заяву в новій редакції (а.с. 32, 33-35), в обґрунтування якого посилалась на те, що її батькам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі ордеру №175 від 02.03.1971 року була надана у користування квартира АДРЕСА_1 . 
На виконання вимог чинного на той час декрету Ради Народних Комісарів РСФСР від 28 квітня 1925 року «Про прописку громадян, у міських поселеннях», позивачка була зареєстрована зі своїми батьками за зазначеною адресою з 05.05.1989 року по теперішній час. 
Згідно довідки від 26.09.2023 року №10/5-23/5 позивачка зареєстрована за вказаною адресою та проживає одна, отже, набула право користування зазначеним житлом в законний спосіб. 
Відповідно довідки КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» від 31.03.2023 року №3097 зазначено, що житловий будинок по АДРЕСА_2 , в який увійшла квартира АДРЕСА_3 , зареєстровано за КЖЄП «Південне» Дніпровської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №1549 від 19.06.2003 року та рішення Дніпровської міської ради №11/13 від 19.11.2003 року, отже квартира АДРЕСА_1 знаходиться у власності територіальної громади міста Дніпро. 
27.09.2023 року позивачка звернулася до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради з заявою про передачу в приватну власність квартиру АДРЕСА_1 . 
Листом від 12.10.2023 року №3/916-7863 відповідач відмовив в розгляді заяви про приватизацію вказаного житла з посиланням на те, що необхідно звернутися до ЦНАП «Правобережний» або «Лівобережний». 
Зазначає, що раніше як звернутися до відповідача, вона зверталася до ЦНАП «Лівобережний» із тією самою заявою, але їй відмовили в прийняті заяви, бо вона з точки зору «фахівців» ЦНАП не відповідає формі, затвердженої Дніпровською міською радою. 
Вважає, що її право на приватизацію квартири в якій зареєстрована з часу свого народження, порушене відповідачем через його відмову розглянути її заяву по суті, а тому вона змушена звертатися за захистом своїх прав до суду. 
На підставі вищевикладеного, позивач просила суд визнати протиправною відмову відповідача у розгляді заяви про приватизацію квартири АДРЕСА_1 та зобов`язати Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради провести дії по приватизації квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 . 
Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 06 серпня 2024 року в задоволенні позову  ОСОБА_1 до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради про визнання протиправною відмови у розгляді заяви про приватизацію та зобов`язання провести дії по приватизації житла, відмовлено (а.с. 72-76).
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, представник  ОСОБА_1 — адвокат Лавринович О.В. подала апеляційну скаргу (а.с. 79-81), посилаючись на неповне з`ясування всіх обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, а також на порушення норм процесуального та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов  ОСОБА_1  в повному обсязі.
Відповідач не скористався своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
       Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
       Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.
       Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).
Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відмовляючи у задоволенні позову  ОСОБА_1  суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що матері позивачки ОСОБА_3 разом із членами родини наймача на підставі ордеру №175 від 02.03.1971 року була видана у користування квартира АДРЕСА_1 (а.с. 18).
Позивачка ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , видане 22.05.1973 року, актовий запис №1840; свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , видане 29.09.1990 року, Кіровським відділом РАЦС м. Дніпропетровська, де вказано дошлюбне прізвище позивачки « ОСОБА_4 » (а.с. 9, 10).
Як вбачається з довідок про реєстрацію місця проживання особи від 12.02.2019 року, та від 26.09.2023 року за №10/5-2315, позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , з 05.05.1989 року, з реєстраційного обліку знята 25.11.2005 року у зв`язку зі зміною назви вулиці та знову зареєстрована з 25.11.2005 року по теперішній час (а.с. 11, 20).
Згідно листа КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» №3097 від 31.03.2021 року, вказано, що житловий будинок по АДРЕСА_4 , зареєстрований за КЖЕП «Південне» Дніпровської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №1549 від 19.06.2003 року та рішення Дніпровської міської ради №11/13 від 19.11.2003 року (а.с. 19).
Відповідно до технічного паспорту на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , складеного 19.10.2022 року, загальна площа квартири становить 42,6 кв.м., житлова 29,7 кв.м. (а.с. 12-15).
Як вбачається з матеріалів справи, позивачка з метою приватизації квартири, звернулася до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради. Листом Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 12.10.2023 року за №6/16-7863, розглянувши заяву позивачки щодо приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_4 , повідомлено, що заява на приватизацію та повний пакет документів подається до Центру надання адміністративних послуг м. Дніпра ЦНАП «Правобережний» та «Лівобережний», відповідно до рішення Дніпровської міської ради від 23.09.2020 року за №104/61 (а.с. 21).
Статтею 9 ЖК України передбачено, що громадяни України мають право на приватизацію державного житлового фонду.
Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначені Законом України від 19 червня 1992 року №2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду».
Згідно із частиною одинадцятою статті 8 цього Закону спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.
Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачає, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.
До об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі- квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.
Статтею 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.
Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.
Відповідно до вимог ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина, який постійно мешкає у квартирі (будинку), відносно якої вирішується питання про передачу у власність.
Пунктами 17, 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень в гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року №396, визначено, що громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; довідка про склад сім`ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі.
Отже, з системного аналізу норм Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, слід дійти висновку, що вказаними нормативно-правовими актами визначена певна процедура здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян. Вказана процедура здійснюється лише визначеними на те органами і до числа уповноважених на це установ суд не належить, оскільки не наділений повноваженнями на прийняття рішення про приватизацію квартири.
Відповідно до рішення Дніпровської міської ради від 24.05.2023 року за №93/37, затверджено перелік адміністративних послуг, які надають Центри надання адміністративних послуг м. Дніпра. Згідно переліку, до нього включено послугу з приватизації державного житлового фонду та приватизації жилих приміщень (кімнат), житлового блоку (секції) у гуртожитках, що належать до комунальної власності територіальної громади міста.
Враховуючи вищевказане, колегія суддів відхиляє доводи скарги про те, що саме до компетенції відповідача належить розгляд заяви позивача про приватизацію квартири, а тому також є безпідставними твердження апелянта, що саме неправомірною бездіяльністю відповідача, яка виразилась в неприйнятті рішення за заявою позивача про приватизації квартири, були порушені права позивачки.
Як вбачається з відповіді Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 12.10.2023 року за №2/16-7863, на яку позивачка посилається як на відмову у розгляді заяви про приватизацію від 27.09.2023 року, Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради не розглядав заяву позивачки про приватизацію спірної квартири, не приймав будь-яких рішень з цього питання, тобто не вчиняв дій, які б свідчили про невизнання органом приватизації прав ОСОБА_1 на приватизацію квартири, а має характер повідомлення та роз`яснення про вчинення певних дій, необхідних для розгляду питання про приватизацію квартири.
Доводи скарги про те, що перед зверненням до відповідача позивач зверталась до ЦНАП “Лівобережний”, однак її заяву відмовились прийняти колегія суддів не бере до уваги, оскільки вказані доводи не підтверджуються будь-якими доказами. Посилання на те, що таких доказів апелянт не має можливості, оскільки ЦНАП відмовляється надати таку відмову у письмовому вигляді не є підтвердженням факту такого звернення. Крім того, апелянт не позбавлена права оскаржити такі дії ЦНАП.
Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами, що відповідачем Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради житлових прав, були порушені права позивачки, а саме: відмовлено позивачці у розгляді заяви про приватизацію квартири.
Враховуючи вказане також є обгрунтованим висновок суду про те, що вимоги позивачки про зобов`язання Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради провести дії по приватизації житла є передчасними. Крім цього, вказана вимога є похідною від визнання протиправною відмову відповідача у розгляді заяви про приватизацію квартири у задоволенні якої було відмовлено.
Отже, вирішуючи спір суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджуються письмовими доказами.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  — адвоката Лавринович Оксани Володимирівни — залишити без задоволення.
       Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 06 серпня 2024 року — залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                  М.Ю. Петешенкова

                                                                                Т.П. Красвітна