Справа № 147/1704/23
Провадження № 22-ц/801/1648/2024
Категорія: 101
Головуючий у суді 1-ї інстанції Натальчук О. А.
Доповідач:Міхасішин І. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2024 року	Справа № 147/1704/23	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,
суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.
з участю секретаря судового засідання: Кахно О.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу № 147/1704/23 за заявою  ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Військова частина НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення,
за апеляційною скаргою представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Конякіна Михайла Сергійовича на рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 28 травня 2024 року, ухвалене у складі судді Натальчук О. А.,-

встановив:
В грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеною заявою, в якій просить суд встановити факт перебування у нього, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на утриманні трьох дітей віком до 18 років, а саме: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
На обґрунтування заяви зазначив про те, що 24.02.2022 з початком повномасштабного вторгнення росії на територію України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2101-ІХ (зі змінами), було введено воєнний стан та оголошено про загальну мобілізацію. Виконуючи свій обов`язок, закріплений в ст.65 Конституції України, заявник вчинив дії щодо явки в до ТЦК та СП, здійснював заходи, щодо уточнення облікових даних. В результаті, при всіх сімейних обставинах, у ОСОБА_1 було право на відстрочку, та декілька разів заявнику в ТЦК та СП повідомляли про те, що в нього наявна відстрочка строком на 6 місяців. Але, 15.08.2023  на засіданні комісії з надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_1 було відмовлено у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, у зв`язку з відсутністю підстав для надання відстрочки. Після чого, з 29.08.2023 він був призваний на військову службу згідно Указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022 зі змінами від 26.07.2023. №452/2023 «Про продовження строку проведення загальної мобілізації». У зв`язку з чим, ОСОБА_1 перебуває на службі у військовій частині НОМЕР_1  з 25.10.2023. Зазначено, що відповідно до ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу», а саме ст.26 ч.4 п.2 (г) абз. 12 військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації звільняються з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини: перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років. Так, як для звільнення з військової служби у заявника не має підтверджуючих документів, єдиним способом підтвердити факт утримання трьох дітей, є звернення до суду для встановлення такого факту. Встановлення даних фактів потрібно заявнику для того щоб мати можливість отримати звільнення з військової служби, яка гарантована останньому. В інший спосіб, як звернутися до суду та довести дані факти немає можливості. Додатково зазначено, що після укладення шлюбу з ОСОБА_2 , він взяв на утримання дочку останньої, а саме ОСОБА_7 , так, як біологічний батько вищезазначеної дитини ухиляється від її утримання, всі витрати лягли на ОСОБА_1 . Також у від спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилось двоє дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 28 травня 2024 рокувідмовлено в задоволенні заяви.
Не погодившись із вказаним рішенням, представник заявника  ОСОБА_1 - адвокат Конякін Михайло Сергійовичподав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву про встановлення юридичного факту.
У скарзі зазначає, що у даній справі заявлено вимогу про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні у порядку окремого (безспірного) провадження, заявник чітко визначив мету з якою потрібно встановити даний факт, а також ту обставину що встановлення даного факту є неоспорюваним, адже ніхто з заінтересованих осіб не заявляв спір.. Доведення факту того, що біологічний батько дитини не виконує свої обов`язки щодо дитини ОСОБА_6 та не заперечує проти даної заяви.. Безпідставним є висновок суду з приводу необґрунтованості заявленої вимоги, оскільки заява про встановлення юридичного факту відповідає вимогам ст. 318 ЦПК України. Надані заявником документи підтверджують, що заявник утримує ОСОБА_6 піклується про неї.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Встановивши недоведеність заявником невиконання матір`ю малолітньої дитини в силу певних юридичних фактів прав та обов`язків щодо своєї дитини, а також необґрунтованість та недоведеності заявлених вимог суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви.
Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Встановлено, що що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт Тростянець Вінницької області.
З 01.11.2005  ОСОБА_1  був зареєстрований за адресою:   АДРЕСА_1 . З 21.05.2024 він зареєстрований по  АДРЕСА_2 , що підтверджується витягами з реєстру територіальної громади (а.с.7, 137).
З копії свідоцтва про шлюб серії  НОМЕР_2  вбачається, що 13.12.2022 між ОСОБА_1  та ОСОБА_2  було зареєстровано шлюб у Тростянецькому відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Гайсинському районі Вінницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Хмельницький), про що 13.12.2022 було складено відповідний актовий запис за №1191 (а.с.10). 
29.08.2023 ОСОБА_1 був призваний на військову службу згідно із Указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022 зі змінами від 26.07.2023 №452/2023 «Про продовження строку проведення загальної мобілізації». Наразі ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 з 25.10.2023 (а.с.18, 19).
Також судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 є батьком малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копіями повторно виданих Тростянецьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Гайсинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 28 листопада 2023 року свідоцтв про народження серії НОМЕР_3 та серії НОМЕР_4 . Матір`ю дітей зазначено ОСОБА_2 (а.с. 13,14). 
ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася ОСОБА_6 . Остання є дочкою дружини заявника - заінтересованої особи ОСОБА_2 , а її батьком є ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Тростянецькому району Тростянецького міськрайонного управління юстиції у Вінницькій області 02 березня 2016 року, серії НОМЕР_5 (а.с. 12).
Відповідно до посвідчення НОМЕР_6 сім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є багатодітною. До складу її входять діти: ОСОБА_4 , 2013 р.н., ОСОБА_6 , 2016 р.н. та ОСОБА_5 , 2021 р.н. (а.с.15).
З акту про встановлення факту місця проживання від 15.02.2024, складеного депутатом Тростянецької селищної ради Пуньком С.В. в присутності сусідів-свідків, встановлено, що ОСОБА_1  проживає з сім`єю (дружиною та 3 дітей) за адресою:  АДРЕСА_2  (а.с.57). 
У даній справі заявник стверджує про те, що з моменту перебування у шлюбних стосунках з ОСОБА_2 її неповнолітня дитина від попередніх відносин проживає разом з ними та знаходяться на його утриманні.
Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За частиною першою статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другої статті 293 ЦПК України).
Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України і не є вичерпним.
Частинами першою, другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.
Апеляційний суд, переглядаючи дану справу, бере до уваги постанову Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі №320/948/18 (провадження № 14-567цс18), в якій зазначено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Такими ж критеріями керувалася Велика Палата Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року в справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 січня 2024 року в справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).
Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження в ній.
З урахуванням наведеного можна констатувати, що існує два порядки (способи) встановлення фактів, що мають юридичне значення, - позасудовий і судовий, які за своїм змістом є взаємовиключними.
У разі оскарження до суду відмови відповідного органу в установленні юридичного факту, який підлягає встановленню у позасудовому порядку, такий спір слід розглядати в порядку адміністративного судочинства і суди насамперед перевіряють, чи відповідає оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень критеріям, визначеним частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), а відповідач в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень відповідно до частини другої статті 77 КАС України повинен довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності.
У справі, яка є предметом перегляду, заявник просить встановити факт перебування на його утриманні ОСОБА_6 . Заявлені вимоги пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, і отриманням передбачених законодавством пільг, пов`язаних з набуттям вказаного статусу.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (далі - СК України; стаття 1).
У частині першій статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
У статті 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені в статтях 150, 151 СК України.
Відповідно до вимог частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
За вимогами частин першої-третій статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.
Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.
При цьому, сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).
У силу положень ЦК України в момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Тому смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину.
Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється в зв`язку з неможливістю його виконання.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження що ОСОБА_6 перебуває на утриманні ОСОБА_1 , необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав біологічного батька дитини обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків не виконує їх а їх виконує інша особа..
Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням будь-якого спору про право.
У порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо вони не пов`язані з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
У даній справі заявник просить установити факт перебування на його утриманні ОСОБА_6 , проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для батька дитини.
З огляду на зазначене, вбачається, що у справі, яка розглядається, наявний спір про право - зокрема, спір щодо участі одного з батьків в ухиленні від утриманні дитини, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (частини четверта, п`ята статті 19 СК України) .
Такий факт не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.
Факт, про встановлення якого просить ОСОБА_1 , не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника.
Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.
Суд першої інстанції за результатами розгляду заяви дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про встановлення юридичного факту, оскільки заявником не доведено належними та допустимими доказами ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_2 , що в силу певних юридичних фактів ОСОБА_3 не виконує прав та обов`язків щодо своєї дитини.
Водночас суд першої інстанції не звернув увагу на те, що подана заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі одного з батьків в утриманні дитини. З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, зокрема від обов`язків виховання дитини, то питання, заявлене ОСОБА_1 у цій справі, не може з`ясовуватись безвідносно до дій другого з батьків та має вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні.
У частині шостій статті 294 ЦПК України встановлено, що якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.
За установлених у цій справі конкретних обставин факт самостійного виховання дитини батьком не може бути встановлений за правилами окремого провадження, у зв`язку із чим заяву ОСОБА_1 слід залишити без розгляду.
Такі висновки узгоджуються з постановою Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23), врахування якої є обов`язковим відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України.
Враховуючи викладене, аналізувати надані заявником докази не має правового значення, оскільки належність, допустимість, достовірність та достатність вказаних доказів повинна досліджуватися судом за результатами розгляду позову, із обов`язковим залученням до участі у справі матері дитини, як відповідача, та органу опіки та піклування, як третьої особи без самостійних вимог.
У п. 4 ч. 1 ст. 374 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.
З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із залишенням без розгляду заяви ОСОБА_1 про встановлення факту що має юридичне значення з підстав, передбачених частиною шостою статті 294, частиною четвертою статті 315 ЦПК України.
Керуючись ст. 367, 374, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

постановив :

Апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Конякіна Михайла Сергійовича задовольнити частково.
Рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 28 травня 2024 року скасувати.
Заяву  ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Військова частина НОМЕР_1 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення- залишити без розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
       
Головуючий:  І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

І.М. Стадник