ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4507/24 Справа № 207/1441/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Юрченко І. М. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2024 року                                                                м. Дніпро
       Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого – судді: Барильської А.П.,
       суддів: Макарова М.О., Ткаченко І.Ю. 
       за участю секретаря судового засідання: Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу адвоката Горкуна Дмитра Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 березня 2020 року та на додаткове рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 червня 2020 року у справі за позовом прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області в інтересах Кам`янської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Дербіна Регіна Євгенівна, приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Ялова Ольга Михайлівна, ОСОБА_4 , Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради про визнання нікчемним дублікату свідоцтва про право власності на житло та розпорядження про видачу дубліката цього свідоцтва, скасування записів про державну реєстрацію права власності на квартиру, визнання права власності та витребування майна, і за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до Кам`янської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Дербіна Регіна Євгенівна, приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Ялова Ольга Михайлівна, ОСОБА_4 , Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради про визнання права власності, -
ВСТАНОВИВ: 

       У червні 2017 року прокурор Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області, в інтересах Кам`янської міської ради Дніпропетровської області, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Дербіна Р.Є., ПН Кам`янського МНО Ялова О.М., Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, ОСОБА_4 , про визнання нікчемним дублікату свідоцтва про право власності на житло та розпорядження про видачу дубліката цього свідоцтва, скасування записів про державну реєстрацію права власності на квартиру, визнання права власності та витребування майна.
       В обґрунтування позову посилався на те, що будинок АДРЕСА_1 був побудований у 1981 році. Рішенням Дніпродзержинської міської ради від 24 червня 2005 року № 567-19/ІУ «Про затвердження реєстру об`єктів житлового фонду, що належать до комунальної власності міста» затверджено реєстр об`єктів житлового фонду, що належать до комунальної власності міста, де під порядковим номером 599 додатку до вказаного рішення міститься запис про житловий будинок АДРЕСА_1 , який обліковується за Управлінням житлово-комунального господарства міської ради, тобто включений до переліку об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Дніпродзержинська, а отже належить до комунальної власності територіальної громади м. Дніпродзержинська. Вказаний будинок перебуває на балансі КП «Управляюча компанія по обслуговуванню житлового фонду». Відповідно до особового рахунку № НОМЕР_1 на квартиру АДРЕСА_2 у вказаному будинку з 23 серпня 1987 року до 15 грудня 2016 року ОСОБА_5 у ній не проживала, у ній був зареєстрований та проживав ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який був основним квартиронаймачем. Інших членів сім`ї він не мав. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 41728601 від 04 серпня 2015 року відомості про перебування у приватній власності фізичних осіб спірної квартири у зазначених реєстрах відсутні (тобто, житло не приватизоване). Квартира знаходиться у комунальній власності, балансоутримувачем є Департамент житлово-комунального господарства та будівництва Дніпродзержинської міської ради.
       У провадженні слідчого відділу Кам`янського відділу поліції Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області (далі – СВ Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області) перебувають кримінальні провадження: від 17 листопада 2016 року № 4201641160000098, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 190 КК України, та від 09 лютого 2017 року № 12017040160000322, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 190 КК України. Досудовим слідством встановлено, що державним реєстратором прав на нерухоме майно Дніпродзержинського міського управління юстиції (далі – МУЮ) ОСОБА_4 25 грудня 2015 року здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі дублікату свідоцтва про право власності від 17 серпня 1995 року, виданого Департаментом комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради на підставі розпорядження від 17 грудня 2015 року № 5/511-р. Згідно з даними зазначеного дублікату свідоцтва про право власності на житло спірна квартира приватизована ОСОБА_5 (розпорядження відділу обліку та розподілу житлової площі міськвиконкому від 17 серпня 1995 року № 01543). Однак, відповідно до інформації Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради від 10 лютого 2017 року № 05-07/440 службовими особами Департаменту дублікат свідоцтва на право власності на вказану квартиру від 17 серпня 1995 року не складався, не підписувався, не видавався, розпорядження від 17 грудня 2015 року № 5/511-р про видачу дубліката не видавалося. Відомості про приватизацію цієї квартири у департаменті відсутні. З огляду на інформацію Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради від 14 листопада 2017 року № 05-07/3118, протягом 2015 року звернень від ОСОБА_5 або ОСОБА_6 (або інших осіб за їх дорученнями) про передачу квартири у приватну власність не надходило. Тобто право власності територіальної громади перейшло до ОСОБА_5 в обхід встановленої законодавством приватизаційної процедури.
       08 грудня 2016 року ОСОБА_2 , діючи на підставі довіреності від 16 листопада 2016 року від імені ОСОБА_5 , уклала договір купівлі-продажу квартири з ОСОБА_3 про продаж та передачу у власність останній квартири АДРЕСА_3 . Зазначений договір посвідчений та зареєстрований ПН Кам`янського МНО Дербіною Р.Є. у реєстрі за № 1525. Того ж дня державним реєстратором прав на нерухоме майно ПН Кам`янського МНО Дербіною Р.Є. проведено державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_3 . 02 лютого 2017 року ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу, посвідченим ПН Кам`янського МНО ОСОБА_7 та зареєстрованим в реєстрі за № 249, спірну квартиру було продано ОСОБА_1 , яка на час звернення до суду, є власником спірного нерухомого майна, з урахуванням уточнень, тому прокурор просив суд: визнати нікчемними розпорядження Департаменту комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради від 17 грудня 2015 року № 5/511-р про видачу дубліката свідоцтва про право власності на квартиру, виданого на підставі заяви ОСОБА_5 , та дублікат свідоцтва про право власності на житло від 17 серпня 1995 року, виданий Департаментом комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради на підставі розпорядження від 17 грудня 2015 року № 5/511-р; скасувати записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_4 : а) від 25 грудня 2015 року № 12871158 щодо реєстрації державним реєстратором Астаф`євою С.І. Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області, права власності на підставі дублікату свідоцтва про право власності на житло, серія та номер 5/511-р, виданий 17 грудня 2015 року, видавник Департамент комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради за ОСОБА_5 ; б) від 08 грудня 2016 року № 17906744 Державний реєстратор: ПН Дербіна Р.Є., Кам`янський МНО, Дніпропетровська область, підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу квартири, серія та номер: 1525, виданий 08 грудня 2016 року, видавник: ПН Кам`янського МНО Дербіна Р.Є. за ОСОБА_3 ; в) від 02 лютого 2017 року №18828284 на підставі договору купівлі-продажу квартири серія та номер реєстр № 249, бланк НВО № 928811, виданий 02 лютого 2017 року, видавник: ОСОБА_7 , приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу за Тонторой Н.І.; визнати право власності на квартиру АДРЕСА_3 за територіальною громадою м. Кам`янське в особі Кам`янської міської ради; витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Кам`янського в особі Кам`янської міської ради об`єкт житлової нерухомості – квартиру АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 824719712104) загальною площею 41,6 кв. м, вартістю 98879 грн.
       У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до Кам`янської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Дербіна Р.Є.,ПН Кам`янського МНО Ялова О.М., Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, ОСОБА_4 , про визнання права власності.
       В обґрунтування позову посилалася на те, що вона набула право власності на спірне майно на законних підставах, а саме: 02 лютого 2017 року між ОСОБА_3 та нею був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 . Зазначений договір укладено у письмовій формі, він був посвідчений нотаріально, здійснена державна реєстрація права власності на квартиру. На момент вчинення правочину сторонами не допущено порушення вимог статті 203 ЦК України. Крім того, після придбання спірної квартири, нею здійснені дії на поліпшення житлових умов та проведено ремонтні роботи в квартирі, що підтверджується копіями чеків, а до цього квартира була у занедбаному стані. Приймаючи до уваги той факт, що нею на законних підставах було набуто право власності на спірну квартиру, а відповідач цього не визнає, просила суд визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_3 .
       Рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 березня 2020 року позов прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області, в інтересах Кам`янської міської ради, задоволено частково. Витребувано від ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Кам`янське в особі Кам`янської міської ради квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 41,6 кв.м. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
       Додатковим рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 червня 2020 року доповнено рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 березня 2020 року. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь прокуратури Дніпропетровської області витрати по сплаті судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 881 грн.
       В апеляційній скарзі адвокат Горкун Д.О., який діє в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та додаткове рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем заявлені позовні вимоги, за якими ОСОБА_1 не може бути відповідачкою та нести будь-яку юридичну відповідальність. Позовні вимоги та додатки до заяви містять в собі відомості про відсутність будь-яких дій з боку відповідачки, які б були підставами для залучення її в якості відповідача. Вказує, що позивачем обрано спосіб захисту, який не передбачено законодавством. Наголошує на тому, що спірна квартира є єдиним житлом у відповідачки, а позбавлення житла покладе на неї надмірний тягар.
       У відзивах керівник Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області та керівник Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 березня 2020 року та додаткове рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 червня 2020 року просять рішення суду та додаткове рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та справедливим.
       Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 березня 2020 року та додаткове рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 червня 2020 року скасовано. У задоволенні позовних вимог прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області в інтересах Кам`янської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ПН Кам`янського МНО Дербіна Р.Є., ПН Кам`янського МНО Ялова О.М., ОСОБА_4 , Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради про визнання нікчемним дублікату свідоцтва про право власності на житло та розпорядження про видачу дубліката цього свідоцтва, скасування записів про державну реєстрацію права власності на квартиру, визнання права власності та витребування майна, і за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до Кам`янської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ПН Кам`янського МНО Дербіна Р.Є., ПН Кам`янського МНО Ялова О.М., ОСОБА_4 , Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради про визнання права власності відмовлено. Стягнуто з прокуратури Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 8160 грн.
       Із вказаною постановою апеляційного суду не погодився заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури та подав касаційну скаргу.
       Постановою Верховного Суду від 08 березня 2023 року касаційну скаргу заступника керівника Дніпровської обласної прокуратури задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 березня 2021 року у частині вирішення позову прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області, в інтересах Кам`янської міської ради Дніпропетровської області, до ОСОБА_1 про визнання нікчемним дублікату свідоцтва про право власності на житло та розпорядження про видачу дубліката цього свідоцтва, скасування записів про державну реєстрацію права власності на квартиру, визнання права власності та витребування майна скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
       Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 31 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 березня 2020 року та додаткове рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 червня 2020 року скасовано. Позовну заяву прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області в інтересах Кам`янської міської ради та зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду. Вирішено питання розподілу судових витрат.
       Із вказаною постановою апеляційного суду не погодилася Дніпропетровська обласна прокуратура та подала касаційну скаргу.
       Постановою Верховного Суду від 14 лютого 2024 року касаційну скаргу Дніпровської обласної прокуратури задоволено частково. Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 31 травня 2023 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
       Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.        
       Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що на момент звернення до суду з цим позовом, квартира АДРЕСА_3 не є власністю держави та не відноситься до майна, яке належить Кам`янській міській раді.
       Згідно з відповіддю, наданою ОКП «Дніпродзержинське БТІ» від 02 листопада 2016 року № 1456, право власності на вказану квартиру, станом на дату останньої реєстрації — 27 серпня 1995 року, було зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності від 17 серпня 1995 року, виданого Відділом обліку та розподілу житлової площі міськвиконкому, згідно з розпорядження від 17 серпня 1995 року № 01543.
       16 листопада 2016 року ПН Кам`янського МНО Дербіною Р.Є. посвідчено довіреність, якою ОСОБА_5 уповноважила ОСОБА_2 продати за ціною та умовами на свій власний розсуд, належну ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_3 , для чого їй надано право представляти інтереси останньої в усіх установах та організаціях, незалежно від їх підпорядкування та форм власності, у тому числі в органах управління та виконавчої влади, в усіх комунальних службах, у БТІ, житлово-комунальних організаціях, у Реєстраційній службі, в установах нотаріату. Довіреність укладено строком на три роки, терміном дії до 16 листопада 2019 року та зареєстровано у реєстрі за № 1423, бланк НВІ 014896.
       08 грудня 2016 року ОСОБА_2 , діючи від імені ОСОБА_5 за довіреністю від 16 листопада 2016 року, уклала договір купівлі-продажу квартири з ОСОБА_3 про продаж та передачу у власність останній спірної квартири АДРЕСА_2 . Зазначений договір посвідчений та зареєстрований ПН Кам`янського МНО Дербіною Р.Є. у реєстрі за № 1525.
       08 грудня 2016 року державним реєстратором прав на нерухоме майно ПН Кам`янського МНО Дербіною Р.Є. проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_3 .
       Після цього, ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 02 лютого 2017 року, посвідченим ПН Кам`янського міського нотаріального округу Яловою О.М. та зареєстрованим у реєстрі за № 249, про що внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, спірну квартиру було продано ОСОБА_1 .
       Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02 лютого 2017 року, власником квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу.
       У провадженні СВ Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області перебувають кримінальні провадження: від 17 листопада 2016 року № 4201641160000098 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 190 КК України, та від 09 лютого 2017 року № 12017040160000322 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 190 КК України.
       Досудовим слідством встановлено, що державним реєстратором прав на нерухоме майно Дніпродзержинського МУЮ Астаф`євою С. І. 25 грудня 2015 року здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі дублікату свідоцтва про право власності від 17 серпня 1995 року, виданого Департаментом комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради на підставі розпорядження від 17 грудня 2015 року № 5/511-р. Згідно з даними зазначеного дублікату свідоцтва про право власності на житло спірна квартира приватизована ОСОБА_5 (розпорядження відділу обліку та розподілу житлової площі міськвиконком від 17 серпня 1995 року № 01543).
       Листом від 21 квітня 2017 року №87-1978 вих-17 керівник Дніпродзержинської місцевої прокуратури повідомив Кам`янського міського голову про вказане кримінальне провадження та просив надати інформацію щодо перебування спірної квартири у відповідному житловому фонді чи у комунальній власності, а також інформацію про те, чи передавалась зазначена квартира як власність, коли та кому та на підставі яких рішень та документів.
       Листом від 26 квітня 2017 року №8вих-08/285 Кам`янською міською радою було надано відповідь на запит.
       Листом від 01 червня 2017 року №87-2714 вих-17 керівник Дніпродзержинської місцевої прокуратури повідомив Кам`янського міського голову про представництво міської ради у суді. Відповідь на цей лист у матеріалах справи відсутня.
       Частково задовольняючи позов прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області, в інтересах Кам`янської міської ради, суд першої інстанції виходив з того, що Дніпродзержинською (на даний час – Кам`янською) міською радою рішення про відчуження (приватизацію) спірного майна не приймалося, не було волевиявлення законного власника на його відчуження, а отже право власності територіальної громади на згадане майно не припинялося. Тому, спірна квартира підлягає витребуванню від ОСОБА_1 на підставі статті 388 ЦК України на користь Кам`янської міської ради, як розпорядника майна територіальної громади м.Кам`янське, оскільки вибула з комунальної власності незаконно та без згоди міської ради. Суд вважав, що позовні вимоги за зустрічним позовом є взаємовиключними від вимог за первісним позовом, тому у їх задоволенні слід відмовити.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, у зв`язку з наступним. 
       Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
       Частиною другою статті 4 ЦПК України передбачено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
       Передумовою участі органів та осіб в цивільному процесі є набуття ними цивільного процесуального статусу органів та осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, та наявність процесуальної правосуб`єктності, яка передбачає процесуальну правоздатність і процесуальну дієздатність.
       Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
       Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».
       На прокуратуру покладаються функції представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом (стаття 2 Закону України «Про прокуратуру») (тут і далі – у редакції, чинній на час звернення прокурора з позовом).
Прокуратура виконує функцію нагляду за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами виключно у формі представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 1 Розділу ХІІІ Закону України «Про прокуратуру»).
       Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятої 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.
       Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) звертав увагу на те, що підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або ж у тому разі, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти росії» (Menchinskaya v. russia, заява № 42454/02, § 35)).
       Випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді визначені у частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до якої прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
       Відповідно до частини четвертої статті 23 вказаного Закону наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
       З наведеного можна дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
       Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
       У рішенні від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами органів державної влади, органів місцевого самоврядування.
       Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, на яку, серед іншого, посилався заявник в касаційній скарзі, виснувала про те, що бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до компетентного органу перед пред`явленням позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення (пункти38 39).
       Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників як значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо (пункт 40 зазначеної постанови).
       Таким чином, за наявності органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист інтересів держави саме у спірних правовідносинах, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо цей компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо, чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
       Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21) та від 08 листопада 2023 року у справі № 607/15052/16-ц (провадження № 14-58цс22).
       У постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 (провадження № 12-72гс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що сам факт незвернення до суду ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства, та, відповідно, мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що зазначений орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів великої кількості громадян – членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини (пункт 6.43).
       З матеріалів справи встановлено, що інтереси територіальної громади порушено внаслідок вибуття майна із володіння громади не з її волі шляхом відчуження цього майна особою, що не мала на нього права власності.
       Керівник Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області, 21 квітня 2017 року звернувся до Кам`янського міського голови з листом, у якому вказав, що під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 4201641160000098 за фактом незаконного заволодіння квартирою АДРЕСА_3 встановлено наявність підстав для представництва інтересів держави в особі в особі Кам`янської міської ради з метою повернення до комунальної власності територіальної громади протиправно вибутого майна.
       Виконуючи вимогу частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», керівник Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області, 01 червня 2017 року звернувся до Кам`янського міського голови, з листом, у якому повідомив про вжиття Дніпродзержинською місцевою прокуратурою заходів із представництва інтересів держави в особі Кам`янської міської ради шляхом звернення до суду з позовом про витребування вказаного майна, належного територіальній громаді м.Кам`янське.
       Таким чином позов у даній справі подано прокурором Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Кам`янської міської ради Дніпропетровської області, на законних підставах. 
       У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
       Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
       Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
       Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
       Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).
       Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
       Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
       Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
       Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
       Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
       З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння.
       За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
       Вибуття майна з володіння власника на підставі правочину, який визнаний надалі недійсним, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.
       Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
       Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року в справі №911/3680/17 (провадження №12-104гс19).
       Виникнення права власника (титульного володільця) на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Цією нормою передбачено вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
        Розпорядження Департаменту комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради від 17 грудня 2015 року № 5/511-р про видачу дубліката свідоцтва про право власності на квартиру, виданого на підставі заяви ОСОБА_5 та дублікат свідоцтва про право власності на житло від 17 серпня 1995 року, виданий Департаментом комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради на підставі розпорядження № 5/511-р від 17 грудня 2015 року не приймалися, тому право власності на спірну квартиру від територіальної громади перейшло до ОСОБА_5 , незаконно, в обхід встановленої законодавством приватизаційної процедури.
       Тобто спірна квартира є неприватизованою в установленому законом порядку у власність нікому не передавалась, вибула з володіння власника не з його волі.
       З врахуванням обставин даної справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оскільки спірна квартира вибула з комунальної власності незаконним шляхом, то позовні вимоги прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області в інтересах Кам`янської міської ради, про витребування вказаного майна від добросовісного набувача ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Кам`янське в особі Кам`янської міської ради за правилами статті 388 ЦК України, є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
       Доводи апеляційної скарги про те, що втручання держави у мирне володіння заявником спірним нерухомим майном є невиправданим, оскільки не здійснюється з метою задоволення суспільного інтересу, є непропорційним та несе для відповідачки надмірний тягар, є безпідставними з огляду на таке.
       Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі – Конвенція) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
       Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».
       Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
       Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.
       Витребовуючи спірне майно у добросовісного набувача ОСОБА_1 судом першої інстанції враховано, що втручання у право особи на мирне володіння майном у даному конкретному випадку є законним, так як передбачене статтею 388 ЦК України.
       Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).
       Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
       Вибуття майна із комунальної власності поза волею територіальної громади унеможливлює в подальшому на виконання повноважень та завдань територіальної громади міста передати його у користування найменш забезпеченим та найбільш соціально потребуючим категоріям населення територіальної громади, тому повернення такого майна у власність територіальної громади відстоює суспільний інтерес.
       Позитивні наслідки вилучення такого майна територіальній громаді є більш важливими, ніж дотримання прав відповідачки ОСОБА_1 . 
       Колегія суддів наголошує, що у справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, вбачається відповідність заходу втручання держави в право власності відповідачки ОСОБА_1 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.
       Апеляційний суд також зауважує, що за обставин цієї справи, використавши підроблені документи про право власності на спірну квартиру, вона була перепродана без відома та волі власника двічі менше ніж за 2 місяці та набута відповідачкою ОСОБА_8 за ціною 20725 грн., яка мала б викликати сумнів у відповідачки, яка проявивши розумну обачність, ознайомившись зі змістом документів, що підтверджують право власності на цю квартиру, і за необхідності отримавши правову допомогу, мала би зважити на такі обставини при укладенні правочину купівлі-продажу квартири, а тому не можна вважати, що за таких обставин має місце порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
       Цивільне законодавство передбачає як право витребування майна його власником (статті 387, 388 ЦК України) так і визначає правові наслідки вилучення товару у покупця на користь третьої особи, на підставах, що виникли до його продажу, зокрема і право на відшкодування саме продавцем покупцю завданих збитків (стаття 661 ЦК України), на що має право і відповідач пред`явивши відповідний позов.
       Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_1  не позбавлена можливості захистити свої права, пред`явивши відповідні позовні вимоги до проміжного набувача ОСОБА_3 , яка здійснила їй продаж спірного нерухомого майна на підставі договору купівлі-продажу від 02 лютого 2017 року, про відшкодування збитків.
       Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.
       Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ: 

       Апеляційну скаргу адвоката Горкуна Дмитра Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення. 
       Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 березня 2020 року та додаткове рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 червня 2020 року залишити без змін. 
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
       Повний текст постанови складений 13 листопада 2024 року.

       Головуючий:                         А.П. Барильська

       Судді:                 М.О. Макаров 

                                                                        І.Ю. Ткаченко