П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

19 листопада 2024 р.	м. Одеса	Справа № 420/2583/24	

Перша інстанція: суддя Бездрабко О.І.,
повний текст судового рішення
складено 01.05.2024, м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого           судді                     -            Джабурія О.В.
суддів                                          -            Вербицької Н.В.
                                 -           Кравченка К.В.
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну за апеляційною скаргою Військово-медичного клінічного центру Південного регіону на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 травня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, - 
ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА
НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

23 січня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону, в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Військово-медичного клінічного центру Південного регіону щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.12.2019 р. по 21.12.2023 р. включно;
- зобов`язати Військово-медичний клінічний центр Південного регіону нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.12.2019 р. по 21.12.2023 р. у сумі 517926,18 грн. включно відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 р. № 100.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що позивач в період з 08.06.2016 р. по 12.12.2019 р. проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 (попередня назва НОМЕР_2 ) та був зарахований на грошове забезпечення до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону. Відповідно до наказу від 12.12.2019 р. №356 позивача з 12.12.2019 р. звільнено з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту. Проте при звільненні не було виплачено індексацію грошового забезпечення, у зв`язку з чим звернувся до суду. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14.09.2021 р. у справі № 420/11636/21 зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 08.06.2016 р. по 28.02.2018 р. з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до Порядку № 44. 24.02.2022 р. на виконання судового рішення відповідачем виплачено індексацію грошового забезпечення за вказаний період із застосуванням базового місяця червень 2016 року у сумі 3021,44 грн. Не погоджуючись із застосованим відповідачем базовим місяцем та, як наслідок, сумою індексації грошового забезпечення, позивач знову звернувся до суду. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16.05.2023 р. у справі № 420/2859/23 зобов`язано відповідача нарахувати і виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 08.06.2016 р. по 28.02.2018 р. включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року. 22.12.2023 р. на виконання даного судового рішення відповідачем виплачено індексацію грошового забезпечення у сумі 67031,66 грн. Таким чином, остаточний розрахунок належних сум при звільненні, а саме індексації грошового забезпечення, здійснено відповідачем з порушенням строків, що є підставою для відповідальності, визначеної ст.ст.116, 117 КЗпП України.
Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, вказуючи, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , а тому усі виплати здійснювалися відповідачем на підставі наказів та довідок командира військової частини НОМЕР_1 , у зв`язку з чим відсутня будь-яка вина чи протиправність дій з боку відповідача. У військовому законодавстві гарантування своєчасного розрахунку при звільненні забезпечується не за рахунок відповідальності власника (підприємства) при звільненні у вигляді виплати середнього заробітку, а за рахунок надання військовослужбовцю права продовжувати службу та отримувати грошове забезпечення протягом відповідного часу, що визначено п.242 Положення № 1153/2008. При звільненні з позивачем був проведений повний розрахунок з дотриманням чинного законодавства і жодних заперечень щодо розрахунку від позивача ні до військової частини НОМЕР_1 , ні до відповідача на день виключення зі списків військової частини НОМЕР_1 не надходило. Отже, 22.12.2023 р. як день остаточного фактичного розрахунку при звільненні позивачем визначено безпідставно, так як визначення розміру індексації грошового забезпечення було предметом окремих судових розглядів вже після звільнення позивача. Вважає, що позивачем подано позов не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, а з боку відповідача протиправної бездіяльності не було та не могло бути. Також зазначає, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, діяльність яких унормована спеціальними нормами права, Кодекс законів про працю України не поширюється. З посиланням на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» вказує, що компенсація за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як вона була присуджена за судовим рішенням, не може здійснюватися за правилами ст.117 КЗпП України.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 01 травня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії –задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військово-медичного клінічного центру Південного регіону щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 13.12.2019 р. по 21.12.2023 р.          Стягнуто з Військово-медичного клінічного центру Південного регіону на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 138 219 (сто тридцять вісім тисяч двісті дев`ятнадцять) грн. 21 коп. В решті позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням Військово-медичний клінічний центр Південного регіону подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Згідно до вимог ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

ОСОБА_1 з 08.06.2016 р. по 12.12.2019 р. проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 (попередня назва НОМЕР_2 ) та був зарахований на грошове забезпечення до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону.
Згідно витягу із наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 08.06.2016 р. № 172 сержанта ОСОБА_1 з 08.06.2016 р. зараховано до списків особового складу та всі види забезпечення.
Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 12.12.2019 р. № 356 старшого сержанта ОСОБА_1 , звільненого з військової служби у запас, з 12.12.2019 р. виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення.
При звільненні з військової служби позивачу не було виплачено індексації грошового забезпечення, у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.          
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14.09.2021 р. у справі № 420/11636/21 визнано протиправною бездіяльність Військово-медичного клінічного центру Південного регіону щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 08.06.2016 р. по 28.02.2018 р.; зобов`язано Військово-медичний клінічний центр Південного регіону нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 08.06.2016 р. по 28.02.2018 р. з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15.01.2004 р.
На виконання даного судового рішення на розрахунковий рахунок позивача 24.02.2022 р. перерахована сума індексації грошового забезпечення у розмірі 3021,44 грн.
Не погодившись із застосуванням базового місяця для розрахунку індексації грошового забезпечення за вказаний період, позивач знову звернувся до суду з позовом.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16.05.2023 р. у справі № 420/2859/23 визнано протиправними дії Військово-медичного клінічного центру Південного регіону щодо незастосування січня 2008 року як місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 в період з 08.06.2016 р. по 28.02.2018 р. включно; зобов`язано Військово-медичний клінічний центр Південного регіону нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 08.06.2016 р. по 28.02.2018 р. включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року, з урахуванням раніше виплачених сум.
На виконання цього судового рішення на розрахунковий рахунок позивача 22.12.2023 р. перерахована сума індексації грошового забезпечення у розмірі 67 031,66 грн.
Військово-медичним клінічним центром Південного регіону не виплачено позивачу середнє грошове забезпечення за час затримки остаточного розрахунку, а тому вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Вирішуючи дану справу в апеляційному провадженні, колегія суддів приходить до наступних висновків.
ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.
За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальне законодавство, яким врегульовано порядок проходження військової служби, порядок і строки виплати грошового забезпечення військовослужбовцям при звільненні з військової не передбачає дату проведення остаточного розрахунку та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату військовослужбовцю всіх належних сум  при звільненні, що фактично визнавалось сторонами справи, тому за аналогією закону до спірних відносин необхідно застосувати норми статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), на які і посилається позивач в обґрунтування заявлених вимог.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то  розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за  відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
З матеріалів справи вбачається, що рішеннями Одеського окружного адміністративного суду від 14.09.2021 р. у справі № 420/11636/21 та від 16.05.2023 р. у справі № 420/2859/23 встановлено, що при звільненні ОСОБА_1 з військової служби з ним не в повному обсязі проведено розрахунок. Зокрема, позивачу не нараховано та не виплачено в повному обсязі індексацію грошового забезпечення за період з 08.06.2016 р. по 28.02.2018 р.
Оскільки відповідач не провів з позивачем при звільненні з військової служби 12.12.2019 року остаточний розрахунок і такий було проведено лише на виконання рішення суду у справі №420/11636/21 від 16.05.2023 року у загальній сумі 70 053,10 грн., 24.02.2022 р. (3021,44 грн.) та 22.12.2023 р. (67031,66 грн.), що не заперечується сторонами, а тобто, поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП, позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Колегія суддів при вирішенні даної справи враховує те, що з 19.07.2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-IX від 01.07.2022, яким викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України, якою встановлено обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців.
Враховуючи, що остаточний розрахунок з позивачем проведено 22.12.2023 року, тобто вже після набрання чинності внесеними змінами до ст.117 КЗпП України, тому, на переконання суду, до спірних правовідносин можуть бути застосовані приписи статті 117 КЗпП України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-IX від 01.07.2022.
Такми чином, суд першої інстанції правомірно з посиланням на висновки Верховний Суд в постанові від 25 квітня 2024 року по справі № 440/8467/23 вказав, що стягнення середнього заробітку умовно варто поділити на дві частини: до набрання чинності нової редакції статті 117 КЗпП України і після цього.
Отже, за період з 13.12.2019 року по 18.07.2022 року період затримки розрахунку складає 949 дні, та за період з 19.07.2022 року по 18.01.2023 року (шість місяців) складає 184 дні.
Таким чином, суд першої інстанції, враховуючи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, правильно прийшов до висновку ,щодо необхідності часткового задоволення позовних вимог, шляхом стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в загальному розмірі 138 219,21 грн.  
Статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст.2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що рішення підлягає скасуванню.
Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, – 
ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Військово-медичного клінічного центру Південного регіону - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 травня 2024 року - без змін.
          Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Суддя-доповідач 		О.В. Джабурія	
Судді	  	К.В. Кравченко    Н.В. Вербицька