КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И  
25 вересня 2024 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/13423/2024
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів - Писаної Т. О., Гаращенка Д. Р. 
при секретарі Мудрак Р. Р.
за участі: заявника ОСОБА_1 та її адвоката Голубничого О. І., 
заінтересованої особи ОСОБА_2 та його адвоката Янчука А. А.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Янчука Анатолія Анатолійовича,  в інтересах ОСОБА_2 ,
на рішення Ірпінського міського суду Київської області у складі судді Кухленка Д. С.
від 14 червня 2024 року
у цивільній справі № 367/5159/24 Ірпінського міського суду Київської області
за заявою ОСОБА_1 ,
заінтересована особа (кривдник) ОСОБА_2 , 
про видачу обмежувального припису,
В С Т А Н О В И В:
В травні 2024 року ОСОБА_1 звернулась в суд із заявою про видачу обмежувального припису, зазначаючи в обґрунтування заяви, що вона з 23.02.2008 року перебуває з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільного неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вказувала, що сімейні стосунки не склалися через систематичне психологічне та фізичне насильство, що здійснює ОСОБА_2 по відношенню до заявниці та спільного сина. Перший зафіксований прояв такого насильства відбувся в 2021 році, одразу після чого вона звернулась до Дарницького районного суду міста Києва із позовом про розірвання шлюбу. Проте, подана позовна заява залишена без розгляду, адже вона разом із ОСОБА_2 почали працювати з практикуючим психологом. 
В подальшому, як зазначає заявниця, 10.03.2023 року відносно ОСОБА_2 було складено протокол про адміністративне правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Постановою Ірпінського міського суду Київської області (справа № 367/2045/23) від 10.04.2023 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення. Вказану постанову було скасовано постановою Київського апеляційного суду від 29.05.2023 року. 
10.03.2024 року щодо ОСОБА_2 знову було складено протокол про адміністративне правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Постановою Ірпінського міського суду Київської області (справа №367/2384/24) від 20.03.2024 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 13.05.2024 року, ОСОБА_2 було визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення. 
Після останнього зафіксованого епізоду вчинення домашнього насильства, ОСОБА_1 звернулась до кваліфікованого психолога та отримала додаткове підтвердження нанесеної психологічної шкоди. Також, після вказаних подій ОСОБА_1 звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області із позовною заявою про розірвання шлюбу. 
Також заявник вказувала, що вже тривалий час, а саме вже більше року, тобто після попереднього зафіксованого епізоду домашнього насильства з-боку ОСОБА_2 не ведуть із ним спільного господарства та спільного бюджету, не підтримують шлюбно-сімейні відносини, незважаючи на те, що проживають в одному будинку. 
Зважаючи на це, заявник та її син відчувають постійний дискомфорт та тиск з боку ОСОБА_2 постійно напружені відносини та періодично виникають сварки через майнові питання, він постійно ображає заявницю, здійснює морально-психологічний тиск, вказуючи на те, що по досягненню 18 річного віку син  має зібрати речі та поїхати з будинку, який навіть не належить ОСОБА_2 .
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 14 червня 2024 року заяву про видачу обмеженого припису задоволено частково.
Видано обмежувальний припис строком на три місяці стосовно ОСОБА_2 , яким визначено такі заходи тимчасового обмеження: Заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
В іншій частині вимог - відмовлено.
Встановлено строк дії обмежувального припису - три місяці.
В апеляційній скарзі адвокат Янчук А. А., в інтересах ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати, заяву про видачу обмежувального припису залишити без задоволення.
Зазначає, що висновки приватного психолога є сумнівними через їх невідповідність. Стверджує, що не існують ризики вчинення домашнього насильства в майбутньому. Вважає, що матеріали справи не містять письмової оцінки ризиків вчинення домашнього насилля, адже саме по собі проживання у одному будинку заявника та заінтересованої особи не може свідчити про те, що такі ризики існують. Зазначав про те, що посилання заявника в суді першої інстанції на те, що вона з 10 березня 2024 року по теперішній час не спілкується із ОСОБА_4 , є додатковим фактором для відмови у видачі обмежувального припису.
Конфлікт, що мав місце 10 березня 2024 року між заявницею та заінтересованою особою, є єдиним доказом домашнього насильства, що підтверджується постановою Ірпінського міського суду Київської області від 20 березня 2024 року. Інших доказів на підтвердження фактів вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства відносно заявниці, що має регулярний та постійних характер, який би загрожував її фізичному здоров`ю або завдав шкоди її психологічному здоров`ю, починаючи з 10 березня 2024 року до дня звернення до суду заявницею надано не було. Сам лише факт неприязних стосунків, не є достатньою підставою для видачі обмежувального припису, про що неодноразово наголошував Верховний Суд.
Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу заявниця ОСОБА_1 не скористалась.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 та його представник підтримали апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній, просили про її задоволення.
ОСОБА_1 та її представник проти апеляційної скарги заперечили, вважаючи доводи, викладені в ній необґрунтованими.
Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення скаржника, заінтересованої особи та їх представників, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що 23.02.2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції в м. Києві зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 23.02.2008 р., актовий запис № 214. Від шлюбу мають спільного неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження видане повторно: серія НОМЕР_2 , Дарницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), 17.03.2023 року, актовий запис № 810).
Постановою Ірпінського міського суду Київської області (справа №367/2045/23) від 10.04.2023 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення передбаченого за ст. 173-2 КУпАП. постановою Київського апеляційного суду від 29.05.2023 року, вказану постанову скасовано, провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за ст. 173-2 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. 
10.03.2024 року відносно ОСОБА_2 було складено протокол про адміністративне правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Постановою Ірпінського міського суду Київської області (справа №367/2384/24) від 20.03.2024 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення. 13.05.2024 року Київським апеляційним судом залишено в силі постанову Ірпінського міського суду Київської області від 20.03.2024 року.
Розділ 13 ЦПК України визначає порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису.
Так, згідно з положеннями ст. 350-1ЦПК України заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу.
Заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (п. 1 ч.1 ст. 350-2 ЦПК України).
Згідно з п. 3 ч.1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Відповідно до ч. ч. 1,2,4 ст. 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.
Задовольняючи частково заяву про видачу обмежувального припису, суд першої інстанції виходив із доведеності вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства щодо заявника ОСОБА_1 , та існування високої вірогідності його продовження чи повторного вчинення, із настанням тяжких наслідків. Такі ризики за висновком суду першої інстанції  є реальними та підтверджуються матеріалами справи, й для забезпечення дієвого та ефективного захисту постраждалої особи - ОСОБА_1 вимагають видачи обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 .
Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, виходячи з наступного.
Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», згідно з пунктами 3, 14 та 17 ч. 1 ст. 1 якого, домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Пунктом 7 ч. 1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.
У п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
З урахуванням змісту вищевказаних правових норм видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин і наявності ризиків.
Під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису суди мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Також суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією з характеристик якого є повторюваність.
Згідно з правовими позиціями викладеними Верховним Судом, зокрема, в Постановах від 27 листопада 2019 року у справі №753/23624/18, від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 754/9263/19, від 14 січня 2019 року у справі № 754/6995/19, від 06 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19, під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Звернення заявника до органів поліції самі по собі, не підтверджують факт вчинення насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
За змістом ч. 3 ст.12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, проте заявник має довести наявність підстав для видачі обмежувального припису (постанова Верховного Суду від 16 серпня 2023 року у справі №202/11119/22).
Необхідність видачі обмежувального припису, заявник ОСОБА_1 обґрунтовувала вчиненням щодо неї з боку ОСОБА_2 психологічного та фізичного насильства, яке виражається в образах, морально-психологічному тиску з боку кривдника, постійних сварках через майнові питання. На підтвердження вказаних обставин заявником надано копію постанови Ірпінського міського суду м. Києва від 20 березня 2024 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
Разом з цим, наведені заявником обставини не містять ознак психологічного та фізичного насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», оскільки заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_2 систематичного домашнього насильства щодо неї у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також не доведено продовження настання ризиків насильства у майбутньому у зв`язку із невчиненням щодо останнього обмежувального припису, що є її процесуальним обов`язком згідно із статтями 12, 81 ЦПК України.
Конфлікт, що мав місце 10 березня 2024 року між нею та ОСОБА_2 , є єдиним доказом домашнього насильства, що підтверджується постановою Ірпінського міського  суду м. Києва від 20 березня 2024 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
Інших доказів на підтвердження фактів вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства відносно ОСОБА_1 , що має регулярний та постійний характер, яке загрожує її фізичному здоров`ю або завдає шкоди її психологічному здоров`ю, починаючи від 10 березня 2024 року до дня звернення до суду з відповідною заявою, заявницею суду не надано, та матеріали справи таких не містять. А сам лише факт неприязних стосунків та відчуття дискомфорту у зв`язку із проживанням в одному будинку, не є достатньою підставою для видачі обмежувального припису. 
Отже, заявницею не надано жодного доказу на підтвердження того, що на час звернення до суду з заявою про видачу обмежувального припису існувала вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства після притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності. 
Задовольняючи заяву про видачу обмежувального припису, суду надана заявницею в обґрунтування заявлених вимог постанова Ірпінського міського суду м. Києва від 20 березня 2024 року, автоматично не визначає ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для заявниці ОСОБА_5 , що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Доводи, що наведені у заяві свідчать про наявність тривалого конфлікту між сторонами, у тому числі через розірвання шлюбу, майнові питання та виховання спільного сина. 
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги знайшли підтвердження, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам та є помилковими, з огляду на що, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14 червня 2024 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису. 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України витрати із сплати ОСОБА_2 судового збору в сумі 908 грн 40 коп. за подачу апеляційної скарги підлягають компенсації за рахунок держави. 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу адвоката Янчука Анатолія Анатолійовича, в інтересах ОСОБА_2 , задовольнити.
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа (кривдник) ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису.
Компенсувати за рахунок держави сплачений ОСОБА_2 судовий збір в сумі 908 грн 40 коп. за подачу апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Повний текст постанови складений 07 жовтня 2024 року.
 
Судді                                                                                                                         Є. П. Євграфова
 
                                                                                                                                   Т. О. Писана
 
                                                                                                                                   Д. Р. Гаращенко