ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8414/24 Справа № 183/12763/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Дубовенко І. Г. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2024 року                                                                 м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів – Макарова М.О., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря – Попенко Ю.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області

на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 червня 2024 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про стягнення недоотриманої спадкодавцем пенсії, –

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2023 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про стягнення недоотриманої спадкодавцем пенсії.

Позовна заява обґрунтована тим, що він є єдиним спадкоємцем за законом після смерті своєї матері – ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З 01 травня 2016 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області його матері було припинено виплату пенсії.

24 липня 2023 року він звернувся до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері.

В межах спадкової справи нотаріусом було зроблено запит до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про надання довідки про розмір невиплаченої (недоотриманої) пенсії.

У відповідь на запит, Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області повідомило приватного нотаріуса, що розмір недоотриманої пенсії ОСОБА_2 складає 96 414,79 грн. за період з 18 червня 2020 року по 31 серпня 2022 року. Щодо періоду з 01 травня 2016 року по 17 червня 2020 року повідомлено, що за вказаний період пенсія ОСОБА_2 не нараховувалася, а її нарахування та виплата були припинені відповідно до постанови КМУ.

Крім того позивач зазначав, що після отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на недоотриману пенсію за період з 18 червня 2020 року по 31 серпня 2022 року в сумі 96 414,79 грн. відповідач повідомив, що після відповідного звернення до ПФУ позивача, сума, що підлягає виплаті за останні три роки складає 92 747,76 грн., що на 3 667,03 грн. менше ніж підлягає виплаті за свідоцтвом про право на спадщину за законом.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь: суму недоотриманої пенсії в розмірі 136 587,61 грн., що належала померлій ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 01 березня 2016 року по 01 серпня 2020 року; а також судових витрат, що складаються із судового збору.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 червня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 – задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на недоотриману нею за життя пенсію за період з 01 травня 2016 року по 17 червня 2020 року.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на користь ОСОБА_1 грошові кошти, набуті в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді недоотриманої пенсії за період з 01 травня 2016 року по 17 червня 2020 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 01 січня 2015 року перебувала на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Марківському районі Луганської області, як отримувач пенсії за віком. 15 жовтня 2015 року ОСОБА_2 звернулася до вказаного управління з заявою про взяття на облік як внутрішньо переміщену особу. Пенсія за період з січня 2015 року по лютий 2016 року включно була нарахована та перерахована ОСОБА_2 . З 01 березня 2016 року нарахування та виплата пенсії ОСОБА_2 припинено на виконання Закону України № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». На запит нотаріуса управлінням видано довідку про те, що розмір недоотриманих сум за період з 18 червня 2020 року по 31 серпня 2022 року складає 96 414,79 грн. Позивач звернувся до відповідача з заявою щодо виплати недоотриманої пенсії померлої ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про право на спадщину на суму 96 414,79 грн., однак йому було повідомлено, що розмір недоотриманої пенсії ОСОБА_2 повинен бути йому сплачений в розмірі 92 747,76 грн., за останні три роки з моменту звернення спадкоємця до управління на підставі статей 46, 48 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Суми залишку недоотриманої пенсії померлої ОСОБА_2 нарахованої за її життя відсутні. При цьому, виплата пенсії ОСОБА_2 була припинена з 01 березня 2016 року у зв`язку з отриманням інформації з Інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи про відсутність за місцем проживання понад 60 днів, із заявою щодо поновлення виплати пенсії за життя вона не зверталась. Оскільки за життя померла не оскаржувала дії щодо не нарахування та невиплати пенсії, не виявляла інтересу та волі на те, щоб відновити пенсійні виплати, не нарахована пенсія не увійшла до складу спадщини, право на яку має позивач.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу відповідача – без задоволення.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони по справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про доставку електронного листа і смс-повідомлення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі № 185/3693/23 від 05 травня 2023 року, яке набрало законної сили 06 червня 2023 року (т.1 а.с.49-52).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 14 червня 2023 року Чечелівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 92 років в місті Луганськ, про що 10 лютого 2023 року складений відповідний актовий запис № 319 (т.1 а.с.29). Факт смерті ОСОБА_2 встановлений рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2023 року у справі № 204/850/23 за заявою ОСОБА_1 (т.1 а.с.30-33).

24 липня 2023 року за заявою ОСОБА_1 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погорєловим Б.С. заведено спадкову справу, після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.169-194).

Так, з копії спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_2 вбачається, що єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину – є позивач, як спадкоємець за законом першої черги. Заповітів ОСОБА_2 на випадок своєї смерті не складала. Інших спадкоємців за законом чи заповітом немає.

24 липня 2023 року на ім`я позивача нотаріусом видане свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові кошти, що нараховані, але не виплачені (недоотримана) пенсії, що належать до сплати Головним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області на підставі довідки № 1200-0503-8/12890 від 29 червня 2023 року в сумі 96 414,79 грн. (т.1 а.с.27).

06 липня 2023 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області адвокату Кок С.А., який звернувся в інтересах ОСОБА_1 , повідомлено, що ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент смерті перебувала на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Луганській області з січня 2015 року, як внутрішньо-переміщена особа та отримувала пенсію за віком. Виплату пенсії ОСОБА_2 призупинено з 01 березня 2016 року у зв`язку з відсутністю її за місцем проживання понад 60 днів. За життя пенсіонерка особисто не зверталася за поновленням виплати та нарахуванням пенсії з 01 березня 2016 року (т.1 а.с.18-19).

На запит приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу від 19 червня 2023 року надано відповідь щодо розміру недоотриманої пенсії ОСОБА_2 за останні три роки, відповідно до вимог статей 46, 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (т.1 а.с.180).

05 вересня 2023 року за вих. № 5534-5819/А-05/8-1200/23 Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області повідомило ОСОБА_1 , що оскільки з заявою про виплату недоотриманої пенсії ОСОБА_2 спадкоємець з відповідним свідоцтвом про право на спадщину звернувся 25 липня 2023 року, то недоотримана пенсія ОСОБА_2 в сумі 92 747,76 грн. за період з 24 липня 2020 року по 31 серпня 2022 року з урахуванням трьох років від дати звернення за недоотриманою пенсією буде включена до переліку боргів та внесено в реєстр (т.1 а.с.47-48).

З наданої відповідачем довідки від 15 квітня 2024 року за вих. № 3673/05-16 про розмір недоотриманої пенсії померлої ОСОБА_2 за період з 01 березня 2016 року по 31 серпня 2022 року вбачається, що з березня 2016 року по 17 червня 2020 року пенсія не нарахована, а нарахування здійснені з 18 червня 2020 року по серпень 2022 року (час смерті ОСОБА_2 ) та складає 96 414,79 грн. (т.1 а.с.129-130). Крім того, відповідачем зазначено, що позивачем реалізоване його право спадкоємця, і відповідно на зазначену суму – 96 414,79 грн. йому видане свідоцтво про право на спадщину.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до положень статті 1227 ЦК України та частини третьої статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які узгоджуються з положеннями частини першої статті 91 Закону України «Про пенсійне забезпечення», згідно з якою суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися неодержаними у зв`язку з його смертю, передбачаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності – входять до складу спадщини, а тому дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності в порядку спадкування на недоотриману ОСОБА_2 за період з 01 травня 2016 року по 17 червня 2020 року пенсію є обґрунтованими.

При цьому, оскільки відповідачем не наданий розрахунок пенсії (з посиланням на те, що вона не нараховувалася), електронна пенсійна справа ОСОБА_2 відсутня, а тому суд був позбавлений можливості вирахувати самостійно розмір пенсії з моменту припинення її нарахування.

Проте, колегія суддів у повній мірі не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

У справі, що розглядається спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем свого права на спадкування за законом, а саме права власності на спадкове майно у вигляді недоотриманої пенсії спадкодавця.

Щодо ефективного способу захисту порушеного права позивача, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом позивач, з урахуванням поданої 27 травня 2024 року заяви про уточнення позовних вимог, просив суд стягнути з відповідача на його користь суму недоотриманої пенсії в розмірі 136 587,61 грн., що належала померлій ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 01 березня 2016 року по 01 серпня 2020 року.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції визначив період до стягнення з відповідача на користь позивача недоотриманої спадкодавцем пенсії з 01 травня 2016 року по 17 червня 2020 року, тобто суд залишив поза увагою та не прийняв заяву позивача про уточнення позовних вимог.

З метою перевірки доводів апеляційної скарги, а також враховуючи, що для розгляду справи необхідно визначити наявність або відсутність суми нарахованої та невиплаченої пенсії за життя ОСОБА_2 , та враховуючи положення статті 367 ЦПК України, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року було витребувано у Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області належним чином засвідчену довідку про суми призначеної, виплаченої та недоотриманої пенсії за період з 01 березня 2016 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На виконання ухвали апеляційного суду Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області надало довідку про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії ОСОБА_2 , з якої вбачається, що суми призначеної та недоотриманої пенсії за період з 01 березня 2016 року по 30 червня 2020 року становлять 0,00 грн.

Також, Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області у клопотанні про долучення доказів повідомило суд, що на даний час будівлі територіальних органів Пенсійного фонду України в Луганській області знаходяться або на територіях, що є тимчасово окупованими (починаючи з 2014 року), або починаючи з 24 лютого 2022 року на території, що знаходяться в оточенні (блокуванні), або на території, на яких ведуться активні бойові дії. Паперові пенсійні справи залишилися в будівлях Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області в м. Луганськ та м. Сєвєродонецьк – на тимчасово окупованій території України. Доступу до пенсійної справи ОСОБА_2 , створеної у 2015 році, немає. Підтверджуючих документів щодо призупинення виплати пенсії також немає, оскільки макет пенсійної справи ОСОБА_2 перебуває у приміщенні, розташованому на окупованій території.

Також, відповідач зазначає, що за життя померла ОСОБА_2 не виявила бажання поновити виплату пенсії, тому пенсійні виплати з 01 березня 2016 року не отримані з вини пенсіонера.

У випадках, коли на день смерті пенсіонера нарахування та виплата пенсії не здійснювалась, заява щодо поновлення пенсії особисто пенсіонером не надавалась, органи Пенсійного фонду України можуть розрахувати недоотриману пенсію на підставі заяви спадкоємця, визначеного нотаріусом. З огляду на зазначене недоотримана пенсія була розрахована з моменту надходження запита нотаріуса з 18 червня 2020 року по 31 серпня 2022 року в сумі 96 414,79 грн.

Також у відповіді на запит нотаріуса зазначено, що розмір виплати недоотриманої пенсії може бути зменшено в залежності від дати звернення до управління особи, яка має право на отримання даної виплати згідно свідоцтва про право на спадщину.

Датою звернення за отриманням пенсії є дата звернення особи (25 липня 2023 року), яка має право на виплату недоотриманої пенсії та надала усі передбачені законодавством документи.

Оскільки на дату смерті нарахування пенсії було припинено і відсутні нараховані суми, не отримані у зв`язку зі смертю, недоотримана пенсія ОСОБА_2 обчислена в сумі 92 747,76 грн. за період з 24 липня 2020 року по 31 серпня 2022 року з урахуванням трьох років від дати звернення за недоотриманою пенсією.

А тому відповідач вважав, що недоотримана пенсія правомірно розрахована згідно статті 46 Закону № 1058-IV.

За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною першою статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Стаття 12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів відповідно до частини другої статті 16 ЦК України можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Порядок визначення способу захисту, який суд може застосувати, здійснюючи правосуддя встановлено в статті 5 ЦПК України.

При визначенні способу захисту у відповідності до вказаної норми слід враховувати положення частини першої статті 13, пункту 4 частини третьої статті 175 ЦПК України, відповідно до яких спосіб захисту, який може застосувати суд при вирішенні справи, обирає позивач, а отже, – суд позбавлений можливості на власний розсуд обирати і захищати права позивач у спосіб, який останній не просить застосувати.

За загальним правилом (частина перша статті 5 ЦПК України) суд здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Зазначене слід розуміти так, що суд захищає права, свободи та інтереси осіб у спосіб, який прямо передбачений нормою матеріального права або договором.

При цьому, позивач, обираючи спосіб захисту, якій він просить суд застосувати для захисту його прав, свобод чи інтересів, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту (передбаченими законом або договором), якщо це не заборонено законом.

Якщо ж законом або договором не передбачено ефективного способу захисту, який би ефективно захищав права, свободи чи інтереси позивача, суд може захистити їх у спосіб, що не суперечить закону (частина друга статті 5 ЦПК України).

Вказане з урахуванням положень частини першої статті 2 ЦПК України означає, що спосіб захисту, який позивач може обрати, а суд застосувати при здійсненні судочинства у будь-якому випадку має бути ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, дозволяє забезпечити реальне поновлення в порушених правах.

Тому, обираючи спосіб захисту позивач повинен (в першу чергу) перевірити, чи не передбачає закон або договір ефективного способу захист.

Якщо такий спосіб захисту законом або договором передбачено, – позивач повинен обрати саме такий спосіб.

Якщо у такому випадку позивач обрав інший спосіб захисту – суд має відмовити в задоволенні позову, крім випадку, коли з врахуванням положень частини другої статті 5 ЦПК України, дійде висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту спроможний більш ефективно захистити порушені права, свободи чи інтереси особи, але за умови, що такий спосіб захисту є адекватним обставинам справи.

Суд не має визначати ефективний спосіб захисту права замість позивача, тобто виходити за межі позовних вимог у випадку, якщо обраний позивачем спосіб захисту права не є ефективним.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

При цьому, цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Однак відсутність законодавчо закріпленого визначення поняття «спосіб захисту права та/або інтересу» не виключає виокремлення матеріально-правового та процесуально-правового аспектів захисту цивільного права та інтересу.

Так матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

В свою чергу процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що суди розглядають в порядку відповідного виду судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із відповідних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. При цьому вказаний аспект включає в себе не лише правильність обрання передбаченого законом або договором способу захисту, але і необхідність належного правового обґрунтування вимог відповідними нормами права.

Тобто, саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивач не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів.

Тобто, на думку суду, виходячи з аксіоми цивільного судочинства jura novit curia – «суд знає закон», при розгляді справи суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, яка проте не може бути застосована судом для вирішення спору по суті за відсутності відповідного клопотання позивача у справі, оскільки інший підхід суду порушив би принцип диспозитивності судового процесу та правомірні очікування як позивача (який звертається саме з певним чином обґрунтованою в правовому аспекті вимогою) так і відповідача (який заперечуючи проти позову наводить доводи саме щодо тих підстав та обґрунтувань, які наводяться позивачем у справі).

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 23 вересня 2019 року по справі № 917/1739/17, від 30 червня 2021 року по справі № 742/3238/17 та інших.

Отже, при визначенні розміру недоотриманої пенсіонером за життя пенсії, яка увійшла до складу спадщини, апеляційний суд, виконуючи всій процесуальний обов`язок, належним чином дослідив подані стороною відповідача докази (у цьому випадку довідку про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії), перевірив їх, оцінив у сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, і, як наслідок, з`ясував, що згідно довідки суми призначеної та недоотриманої пенсії за період з 01 березня 2016 року по 30 червня 2020 року становлять 0,00 грн., перевірити правильність обрахованого позивачем розміру недоотриманої пенсії та самостійно визначити цей розмір суд апеляційної інстанції позбавлений можливості.

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

А тому, колегія суддів вважає, що вимога про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області здійснити нарахування та виплату спадкоємцю  ОСОБА_1  сум пенсії за період з 01 березня 2016 року по 29 серпня 2022 року, належних спадкодавцю  ОСОБА_2 , яка померла  ІНФОРМАЦІЯ_1 , буде ефективним способом захисту порушеного права позивача на спадкування належних спадкоємцю сум пенсії та не буде виходом за межі позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу пенсійні виплати ОСОБА_2 за період з 01 березня 2016 року по 29 серпня 2022 року, на які вона мала право за життя, але не отримувала через не нарахування цих пенсійних виплат Пенсійним фондом, тому позивач як спадкоємець має право на всю суму недоотриманої пенсіонером пенсії, оскільки суми недоотриманої за життя пенсіонером пенсії входить до складу спадщини.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Згідно із частинами першою та другою статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали.

Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.

Положення частини третьої статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та статті 1227 ЦК України узгоджуються з положеннями частини першої статті 91 Закону України «Про пенсійне забезпечення», де вказано, що суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності входять до складу спадщини.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Статтею 1227 ЦК України передбачено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності – входять до складу спадщини.

Аналіз статей 1218, 1219, 1227 ЦК України свідчить, що законодавець не забороняє спадкування права на отримання нарахованої, але не одержаної пенсії (доплат до пенсії).

Такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 286/3516/16-ц (провадження № 14-95цс19).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року
у справі № 243/3505/16-ц (провадження № 14-271цс18) вказано, що «підтверджуючи майнові права фізичних осіб незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального статусу, закон не передбачає жодних обмежень інших прав таких осіб, які вони можуть реалізувати на території України».

Тому припинення пенсійних виплат за життя спадкодавця з підстав, не передбачених законом, та не оскарження дій фонду спадкодавцем не зумовлює припинення вже призначених пенсійних виплат і не позбавляє його спадкоємців можливості спадкувати право на отримання пенсії. Право на таку пенсію у спадкодавця зберігається і в розумінні положень статті 1227 ЦК України ці пенсійні виплати вважаються такими, що належали до виплати спадкодавцю, а тому спадкоємець відповідно до положень статті 1227 ЦК України має право на отримання пенсії у порядку спадкування за законом.

Вказане узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 243/13575/19 (провадження № 61-11268сво20).

Отже, доводи апеляційної скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про неналежність ненарахованої пенсії до складу спадщини є безпідставними.

Обмеження у три роки на виплату нарахованої пенсії за минулий час, передбачені частиною першою статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», застосовуються тільки за наявності вини пенсіонера у несвоєчасному отриманні пенсії, тоді як належних і допустимих доказів, які б свідчили про наявність вини спадкодавця у неотриманні пенсії за життя, відповідачем не надано.

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

А тому доводи відповідача, які ґрунтуються на частині першій статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є безпідставними, оскільки дана правова норма розповсюджується на пенсіонерів, які є власниками своїх особистих пенсій, тобто на тих, що не померли, та ніяким чином не стосується правовідносин щодо спадщини.

Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Норми ЦК України не визначають строк, протягом якого члени сім`ї спадкодавця мають право на одержання соціальних платежів. Положення частин другої та третьої статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які є спеціальними стосовно правовідносин про спадкування сум пенсії, теж не обмежують право на отримання сум пенсії, що належала пенсіонерові і не була ним отримана у зв`язку з його смертю. Ці положення тільки визначають подію, умови, час, коло осіб і їх правове становище, предмет правовідносин, із настанням яких можлива виплата недоотриманої пенсії померлого пенсіонера.

Отже, суми пенсії, які перейшли у спадщину, передаються спадкоємцям у повному обсязі, без будь-яких часових обмежень.

Норми частини першої статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які регулюють виплату пенсіонеру певних сум пенсії не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину.

Аналіз наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку про те, що суми пенсії, які перейшли у спадщину, передаються спадкоємцям у повному обсязі, без будь-яких часових обмежень. Норми частини першої статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які регулюють виплату пенсіонеру певних сум пенсії не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23 вересня 2020 року по справі № 428/6685/19 (провадження № 61-7985св20).

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що правовідносини з приводу нарахування та обліку недоотриманої пенсії померлого пенсіонера мають регулюватись спеціальною нормою статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» без урахування положень статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом першої черги, який у встановлений законом строк звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_2 , отже успадкував належні спадкоємцю суми пенсії відповідно до статті 1227 ЦК України у тому розмірі, в якому спадкодавець мав право на їх виплату на момент своєї смерті. Дата звернення до органу ПФУ з вимогою про надання інформації щодо нарахованої, але не виплаченої за життя спадкодавця пенсії не впливає на розмір виплат та не надає права на обмеження цих виплат.

Під час апеляційного розгляду справи встановлено, що спадкодавець ОСОБА_2 у період часу з 01 березня 2016 року по день її смерті –  ІНФОРМАЦІЯ_1  пенсійні виплати не отримувала, через їх не нарахування Пенсійним фондом, проте мала право на отримання пенсії в зазначений період, а тому колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач як спадкоємець має право на всю суму недоотриманої пенсіонером пенсії, яка входить до складу спадщини.

Не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і посилання Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області в апеляційній скарзі на необхідність застосування до спірних правовідносин положень пункту 1 частини першої статті 10 та статті 20 Закону № 1706-VII, постанов Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» та від 08 червня 2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає в апеляційній скарзі заявник.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу пенсійні виплати ОСОБА_2 за період з 01 березня 2016 року по 29 серпня 2022 року, на які вона мала право за життя, але не отримувала через не нарахування цих пенсійних виплат Пенсійним фондом, тому позивач як спадкоємець має право на всю суму недоотриманої пенсіонером пенсії, оскільки суми недоотриманої за життя пенсіонером пенсії входить до складу спадщини.

Отже, позивач успадкував право на належні спадкодавцю суми пенсії відповідно до положень статті 1227 ЦК України у тому розмірі, у якому спадкодавець мав право на їх виплату на момент своєї смерті; дата звернення спадкоємця до органу Пенсійного фонду України не впливає на розмір виплат та не надає органам Пенсійного фонду України права на обмеження цих виплат; видача спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину за законом, в якому зазначено менший розмір недоотриманої спадкодавцем пенсії, ніж передбачений законом, не є підставою для відмови спадкоємцю в задоволенні позову; припинення виплати пенсії за життя спадкодавця з підстав, не передбачених законом, та не оскарження дій фонду спадкодавцем не зумовлює припинення вже призначеної пенсії і не позбавляє його спадкоємців можливості спадкувати право на її отримання.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, в повному обсязі фактичні обставини не встановив, а тому рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 червня 2024 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області здійснити нарахування та виплату спадкоємцю ОСОБА_1 сум пенсії за період з 01 березня 2016 року по 29 серпня 2022 року, належних спадкодавцю ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . У задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини першої статті 374 ЦПК України).

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи (пункти 1, 3 частини першої статті 376 ЦПК України).

Щодо судових витрат.

За положеннями частин першої та тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Приймаючи до уваги висновок суду про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору, сплаченого останнім за подачу позовної заяви в розмірі 1 073,60 грн.
Керуючись ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області – задовольнити частково.
Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 червня 2024 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги  ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про стягнення недоотриманої спадкодавцем пенсії – задовольнити частково.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області здійснити нарахування та виплату спадкоємцю  ОСОБА_1  сум пенсії за період з 01 березня 2016 року по 29 серпня 2022 року, належних спадкодавцю ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити.
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на користь  ОСОБА_1  судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 1 073,60 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: М.О. Макаров

І.А. Єлізаренко