ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2024 року
м. Хмельницький

Справа № 677/1854/23
Провадження № 22-ц/4820/1561/24

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 27 червня 2024 року (суддя Вознюк Р.В.).
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:
У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.
В обґрунтування наведених вимог зазначав, що 02.08.2021 між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики №К020821-1, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав від позивача в позику 107730 гривень, які зобов`язався повернути до 02.02.2022.
03.02.2023 між сторонами укладено додаткову угоду до позики №К020821-1 від 02.08.2021, згідно якої сторони погодили збільшення суми позики до 127799 грн 70 коп. та погоджено новий строк її повернення до 24.04.2023.
Згідно п.5 Додаткової угоди, позичальник зобов`язався повернути суму позики, визначену у п.1 Додаткової угоди :
- 6024,90 грн до 24.02.2023;
- 6024,90 грн до 24.03.2023;
- 115749,90 грн до 24.04.2023.
Станом на 28.11.2023 позичальник свої зобов`язання за договором не виконав, а тому має заборгованість в сумі 63867 грн 61 коп.
Враховуючи вище викладене, просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики №К020821-1 від 02.08.2021 в розмірі 63867 грн 61 коп. та понесені ним судові витрати: 20000 грн витрати на правничу допомогу та сплачений судовий збір у розмірі 1073,60 грн.
Заочним рішенням Красилівського районного суду Хмельницької області від 27 червня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики №К020821-1 від 02.08.2021 в розмірі 15118,70 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 254,12 грн та 4734 грн витрат на правничу допомогу. В задоволенні решти вимог позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі. При цьому, посилається на те, що вказане рішення є незаконним, необґрунтованим та не відповідає нормам матеріального та процесуального законодавства. 
Вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги та не надав оцінки тому, що відповідач отримував позику у доларах США і, відповідно до п. 1, п. 9 договору позики №К020821-1 від 02.08.2021, повинен їх повернути так, щоб розмір повернутої позики або її частини відповідав доларовому еквіваленту суми позики за комерційним курсом продажу долару США, встановленому АТ КБ «Приватбанк» на день здійснення кожного платежу за цим договором.
Крім того, зазначає, що судом першої інстанції неправомірно зменшено суму витрат на правничу допомогу. Вважає, що необхідність стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 20000 грн обґрунтована належними доказами та є співмірною. 
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до положень ст. 369 ЦПК України, за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню різниця між наданою та фактично виплаченою відповідачем сумою позики.
З таким висновком суду погоджується і апеляційний суд.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що 02.08.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики №К020821-1, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 в позику 107730 гривень, які зобов`язувався повернути не пізніше ніж через 6 місяців з моменту укладення цього договору тобто до 02.02.2022.
Виконання позичальником зобов`язання забезпечується заставою автомобіля марки FORD, моделі FOCUS, 2008 року випуску, тип загальний легковий загальний універсал В, колір чорний, державний номерний знак НОМЕР_1 , що належить позичальнику на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.
03.02.2023 між сторонами укладено додаткову угоду до позики №К020821-1 від 02.08.2021, згідно умов якої сторони погодили збільшення суми позики до 127799 грн 70 коп., яку позичальник зобов`язався повернути не пізніше ніж через 3 місяців з моменту укладення цього договору тобто до 24.04.2023.
Пунктом 2 додаткової угоди внесено зміни до п.5. договору позики №К020821-1 від 02.08.2021, погоджено новий графік повернення позичальником кредитних коштів:
- 6024,90 грн до 24.02.2023;
- 6024,90 грн до 24.03.2023;
- 115749,90 грн до 24.04.2023.
14.04.2023 відповідачем погашено частину заборгованості на суму 11687 грн.
29.08.2023 ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Євтушок І.О. на підставі договору застави ТЗ посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Євтушок І.О. 02.08.2021 за реєстровим номером №1828, для звернення стягнення на предмет застави: автомобіль FORD, моделі FOCUS, 2008 року випуску, тип загальний легковий, загальний універсал-В, колір чорний, державний номерний знак НОМЕР_1 , на суму 164 861,61 грн.
В результаті реалізації вказаного автомобіля за лотом № 538169 позивачем було отримано суму в розмірі 100994 грн, в рахунок часткового погашення боргу.
Дані обставини підтверджуються матеріалами справи.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.
Встановивши наведені обставини справи, дослідивши та оцінивши надані письмові докази, колегія суддів вважає, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із договору позики, ОСОБА_2 отримав від позивача позику в розмірі 127799 грн 70 коп., яку позичальник зобов`язався повернути не пізніше ніж через 3 місяців з моменту укладення цього договору тобто до 24.04.2023. 
Сторонами не заперечується, що відповідачем сплачено в рахунок повернення позики 11687 грн, а також в рахунок погашення заборгованості звернено стягнення на предмет застави автомобіль FORD, моделі FOCUS в сумі 100994 грн.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заборгованість ОСОБА_2 за договором позики становить 15118,70 грн (127799,70 грн – 11687 грн - 100994 грн).
Щодо заявленої ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 63867,61 грн, колегія суддів зазначає наступне. 
За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що відповідач отримував позику у доларах США і, відповідно до п. 1, п. 9 договору позики №К020821-1 від 02.08.2021, повинен їх повернути так, щоб розмір повернутої позики або її частини відповідав доларовому еквіваленту суми позики за комерційним курсом продажу долару США, встановленому АТ КБ «Приватбанк» на день здійснення кожного платежу за цим договором, оскільки на виконання умов договору була передана сума, визначена в гривнях і саме ця сума боргу визначена в гривнях підлягала стягненню з відповідача, та обставина, що сторони передбачили у договорі доларовий еквівалент, жодним чином не спростовує висновків суду першої інстанції про необхідність стягнення суми боргу визначеного в гривнях в сумі 15118,70 грн, з урахуванням попередніх проплат.
Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.
Ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача на користь позивача витрат  на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог (23,67 %), суд першої інстанції виходив з того, що такі витрати є обґрунтованими, пропорційними та розумними, при цьому, відповідачем не надано доказів не співмірності таких витрат.
Встановлено, що позивачем 15.01.2024 подано до суду заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу в розмірі 20000 грн (а.с. 23-24).
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача ОСОБА_3 до суду подано копії договору про надання правничої допомоги від 28 листопада 2023 року, ордер серії АІ № 1331100 від 10.01.2024, акта про надану правову допомогу по договору 28.11.2023 на суму 20000 грн, а також копія квитанції про направлення таких документів іншим учасникам справи (а.с. 25-32).
Згідно з п.5. договору про надання правничої допомоги, сторони погодили, що гонорар адвоката за надання правничої допомоги згідно даного договору становить 20000 грн. 
За змістом пункту 12 частини 3 статті 2 ЦПК України, однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
На підставі частини 3 статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Отже, у ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат.
За нормами частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У відповідності до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі:
- фіксованого розміру,
- погодинної оплати.
Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.
Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.
Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.
Витрати на надану професійну правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною, чи тільки має бути сплачено за умови підтвердження: обсягу наданих послуг і виконаних робіт,їх вартості. 
З огляду на викладене вище, на підставі положень ст. 141 ЦПК України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з врахуванням частково задоволених позовних вимог (23,67 %), виходячи з критерію реальності наданих адвокатських послуг, конкретних обставин справи, її складності і обґрунтованості таких витрат, недоведеності відповідачем не співмірності таких витрат, дійшов вірного висновку щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4734 грн. У зв`язку з чим, апеляційна скарга щодо неправильного вирішення питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 27 червня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 20 серпня 2024 року.

Суддя-доповідач                                                        І.В. П`єнта

Судді:                                                                        А.П. Корніюк

                                               О.І. Талалай