КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа № 761/32200/23                                                                                   Головуючий у І інстанції Осаулова А.А.
Провадження №22-ц/824/9183/2024                                                               Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
05 червня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,
за участі секретаря Спис Ю.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», третя особа: приватний виконавець виконавчого округу м. Києва - Мойсеєнко Діна Петрівна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, стягнення безпідставно набутих коштів,
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2023 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Вердикт Капітал», третя особа: приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Мойсеєнко Д.П., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, стягнення безпідставно набутих коштів, в якому позивач просила визнати виконавчий напис приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личука Т.В. від 01 квітня 2021 року №5243 таким, що не підлягає виконанню, стягнути з відповідача безпідставно набутих коштів за реалізацію майна у ВП № НОМЕР_2 в розмірі 94 203,09 грн.
В обґрунтування заявленого позову посилалася на те, що при вчиненні спірного виконавчого напису приватним нотаріусом не дотримано вимоги постанови КМУ №1172 від 29.06.1999 року, якою затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку. Заборгованість, яка зазначена у виконавчому написі, є спірною, оригінал нотаріально посвідченої угоди надано не було, як і не було надано самого кредитного договору, оскільки в матеріалах міститься лише договір застави.
В рамках виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2 з виконання спірного виконавчого напису нотаріуса були проведені електронні торги, під час яких реалізовано автомобіль «KIA», номер шасі:  НОМЕР_1 , який належав позивачу, за сумою 110 778,00 грн, з яких сума гарантійного внеску - 5 538,90 грн, сума, яка перерахована приватному виконавцю - 105 239,10 грн. За заявою ТОВ «Вердикт Капітал» виконавчий документ повернуто без виконання за постановою приватного виконавця від 24 червня 2021 року, на користь стягувача частково стягнута заборгованість в сумі 94 203,09 грн. Зазначені кошти, на думку позивача, безпідставно отримані відповідачем та підлягають стягненню з них.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 лютого 2024 року позов задоволено.
Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис №5243, вчинений 01.04.2021 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Т.В. про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Вердикт Капітал»  боргу в сумі - 141 142 грн. 61 коп.
Стягнуто з ТОВ «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_2 безпідставно набуті кошти у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_2в розмірі - 94 203 грн 09 коп та кошти судового збору в розмірі - 2 147,20 грн, а всього в розмірі - 96 350 грн 29 коп.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ТОВ «Вердикт Капітал» подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 лютого 2024 року скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосуванням норм матеріального права і порушення норм процесуального права, та просить ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом не враховано, що вчинення виконавчого напису є нотаріальною дією, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування майна від боржника, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем.
При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити подані на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 №1172. При цьому, цей Перелік не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.
Отже, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності перед стягувачем.
Звертає увагу на те, що договори (правочини) з додатками (наведені суми боргу боржника на момент відступлення права вимоги), які були пред`явлені нотаріусу - не визнані судом недійсними, а так само їх зміст не містить положень щодо невідповідності законодавству України.
Вказує на необґрунтованість доводів позивача про те, що грошові кошти, отримані від реалізації заставного майна - транспортного засобу, легкового автомобіля в процесі проведення виконавчих дій, отримані ТОВ «Вердикт Капітал» безпідставно.
Так, правовою підставою для перерахування грошових коштів від реалізації майна - автомобіля, були електронні торги, а не виконавчий напис нотаріуса.
У скарзі також зазначає, що визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню в силу норм чинного законодавства, не є підставою для повернення боржнику стягнутих на його підставі коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.
Вважає неправильним застосування у даних правовідносинах положень статті 1212 ЦК України, оскільки підставою для стягнення з боржника грошових коштів у даній справі є невиконання умов кредитного договору і наявність у позичальника заборгованості за кредитним договором, погашення якої відбулось за рахунок продажу з прилюдних торгів належного боржнику рухомого майна.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Лисенко І.К. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. В доводах відзиву зазначає, що сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно розміру заборгованості як такого. 
Підставою для вчинення виконавчого напису є кредитний договір, але стягувачем до матеріалів виконавчого провадження було долучено договір застави, який став підставою для вчинення виконавчого напису.
Вказує, що відповідачем не доведено, що сума заборгованості була такою, як зазначено у оскаржуваному виконавчому написі нотаріуса, а тому сума заборгованості позивача є спірною. 
Вважає, що у нотаріуса були відсутні повноваження на вчинення виконавчого напису на кредитному договорі, який не був нотаріально посвідчений та не відносився до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. 
Крім того, відповідач не надав жодних доказів, розрахунків, виписок на підтвердження безспірності заборгованості за оскаржуваним виконавчим написом.
Посилається також на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду щодо застосування положень п. 3 ч. 3 ст. 1212 ЦК України, відповідно до яких одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) майна може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого відбулось стягнення майна (коштів).
У судовому засіданні представник відповідача ТОВ «Вердикт Капітал» - адвокат Змієвська Т.П. підтримала апеляційну скаргу, посилаючись на викладені у ній доводи.
Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Лисенко І.К. у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне і обгрунтоване.
Заслухавши доповідь судді-доповідача у справі, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 01 квітня 2021 року приватним нотаріусом Личуком Т.В. вчинено виконавчий напис № 5243 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованості за кредитним договором №014/4104/73/520 від 29.11.2007, укладеним між ВАТ «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_1 , в розмірі 141 142,61 грн, яка виникла за період з 31.03.2013 по 02.08.2019, та плати за вчинення виконавчого напису в розмірі 1 500,00 грн. Заборгованість складається з 3 % річних за період з 31.03.2013 по 31.03.2021 - 5061,56 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 31.03.2021 р. становить 141 142,61 грн.
Підставою для вчинення виконавчого напису є кредитний договір №014/4104/73/520 від 29.11.2007, укладений між ВАТ «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_1 . До заяви про вчинення виконавчого напису стягувачем було долучено договір застави від 29.11.2007 року, а не є кредитний договір №5014/4104/73/520 від 29.11.2007 року.
В ході розгляду справи на виконання ухвали суду першої інстанції відповідачем було надано копію кредитного договору №014/4104/73/520 від 29.11.2007 року, укладеного між ВАТ «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_1 , за умовами якого сума кредиту - 24 117,00 дол. США, строк кредиту - 72 міс., дата остаточного погашення- 29.11.2013 року.
Встановлено також, що постановою Хмельницького апеляційного суду від 13.09.2021 у справі №688/2419/20 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» 48 659 гривень 30 копійок трьох процентів річних від простроченої суми за період з 14 серпня 2017 року до 1 липня 2020 року - 1 053 дні за договором №014/4104/73/520 від 29.11.2007 та 6 410 гривень 62 копійки судових витрат, а в сього - 55 069 гривень 92 копійки.
22 квітня 2021 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого напису № 5243 від 01 квітня 2021 року.
Згідно акту про проведенні електронні торги від 18 червня 2021 року в рамках виконавчого провадження було реалізовано майно - автомобіль «KIA», номер шасі:  НОМЕР_1 , торги відбулись 31.05.2021, переможець - ОСОБА_3 , майно придбане за сумою 110 778,00 грн, з яких сума гарантійного внеску - 5 538,90 грн, сума, яка перерахована приватному виконавцю - 105 239,10 грн.
За заявою ТОВ «Вердикт Капітал» виконавчий документ повернуто без виконання за постановою приватного виконавця від 24.06.2021, на користь стягувача частково стягнута заборгованість в сумі 94 203,09 грн.
Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції виходив з того, що звертаючись до нотаріуса за виконавчим написом відповідач не надав необхідних і достатніх документів, які б підтверджували безспірність заборгованості позивача, а на момент вчинення оспорюваного виконавчого напису норма чинного законодавства про можливість вчинення виконавчих написів в безспірному порядку на підставі кредитних договорів, що не посвідчені нотаріально, взагалі була скасована в судовому порядку.
Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають вимогам обставинам справи та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.
Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій).
Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.
Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.
Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).
Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.
Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.
Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»).
У пунктах 20, 22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц зазначено, що «вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172».
У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису».
Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати, а також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.
Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.
Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.
З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.
Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (зокрема неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і необґрунтованість вимог до боржника.
Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.
Існування спору щодо розміру заборгованості за кредитним договором на момент вчинення виконавчого напису є тією обставиною, яка виключає безспірність боргу та можливість його стягнення з боржника за виконавчим написом нотаріуса.
Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) та від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 14-278гс18).
Як вбачається з постанови Хмельницького апеляційного суду від 13 вересня 2021 року у справі № 688/2419/20, стягувач - ТОВ «Вердикт Капітал» у серпні 2020 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 29 листопада 2007 року №014/4104/73/520. В обґрунтування вимог позивач зазначав, що  ОСОБА_1 не виконала своїх обов`язків за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 1 липня 2020 року виникла заборгованість у розмірі 51 415 доларів 57 центів США, що за курсом Національного банку України становить 1 371 113 грн 05 коп., яка складається з 21 082 доларів 63 центів США тіла кредиту (еквівалент 562 206 грн 34 коп.), 4 772 доларів 24 центів США процентів на дату відступлення права вимоги (еквівалент 127 264 грн 19 коп.), 2 539 доларів 30 центів США процентів з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості (еквівалент 67 717 грн 04 коп.), 23 021 долара 40 центів США неустойки (еквівалент 613 925 грн 48 коп.).
Оскільки ОСОБА_1 прострочила виконання грошового зобов`язання, то відповідачі повинні сплатити кредитору 50 667 грн 88 коп. трьох процентів річних від простроченої суми неповернутого тіла кредиту (562 206 грн 34 коп.) за період з 1 липня 2017 року до 1 липня 2020 року та 146 816 грн 99 коп. пені за подвійною обліковою ставкою Національного банку України на суму неповернутого кредиту (562 206 грн 34 коп.) за період з 1 липня 2019 року до 1 липня 2020 року, а всього - 197 484 грн 87 коп.
За таких обставин ТОВ «Вердикт Капітал» просило суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на свою користь 197 484 грн 87 коп. заборгованості за кредитним договором, 2 962 грн 27 коп. судового збору та 20 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Заочним рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 24 грудня 2020 року стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» 50 667 грн 88 коп. 3% річних від простроченої суми за період з 1 липня 2017 року до 1 липня 2020 року та 760 грн 12 коп. судового збору. В решті позову відмовлено.
Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 11 травня 2021 року скасовано заочне рішення від 24 грудня 2020 року, закрито провадження у справі в частині вимог до ОСОБА_4 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України у зв`язку зі смертю останнього до дня пред`явлення позову та призначено справу в частині вимог до ОСОБА_1 до розгляду за правилами загального позовного провадження.
Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 25 червня 2021 року в позові ТОВ «Вердикт Капітал» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не виконала своїх обов`язків із повернення кредитних коштів, сплати процентів і пені, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором. Оскільки ОСОБА_1 прострочила виконання грошового зобов`язання, то вона мала би сплатити ТОВ «Вердикт Капітал» як новому кредитору три проценти річних від простроченої суми. Водночас, позов не підлягає задоволенню в цілому через сплив позовної давності.
Скасовуючи рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 25.06.2021 року та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд у справі №668/2419/20 виходив із того, що строк кредитування закінчився 29 жовтня 2015 року. ОСОБА_1 не виконала грошове зобов`язання за кредитним договором і не повернула кредит у розмірі 21 082 долара 63 центи США. Натомість, після закінчення строку дії кредитного договору (29 жовтня 2015 року) ТОВ «Вердикт Капітал» продовжило нараховувати ОСОБА_1 пеню. Суд першої інстанції не звернув увагу на вказану обставину та не спростував нараховану ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованість за кредитним договором станом на 1 липня 2020 року.У зв`язку із зазначеним, апеляційний суду відмовив у задоволенні вимог ТОВ «Вердикт Капітал» у частині стягнення 146 816 грн 99 коп. пені, нарахованої за період з 1 липня 2019 року до 1 липня 2020 року. Водночас, застосувавши положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, суд дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача 3% річних від простроченої сумив межах строку позовної давності (за період з 14 серпня 2017 року до 1 липня 2020 року- 1 053 дні) у розмірі 1 824 долари 66 центів США, що відповідно до офіційного курсу Національного банку України станом на 1 липня 2020 року становить 48 659 грн 30 коп. 
Як вбачається з обставин даної справи, звертаючись до приватного нотаріуса про вчинення виконавчого напису, ТОВ «Вердикт Капітал» зазначили про те, що стягнення заборгованості здійснюється за період з 31 березня 2013 року по 31 березня 2021 року, сума заборгованості при цьому складається із 3% річних за вказаний період, яка становить 5 061,56 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 31.03.2021 року становить 141 142,61 грн.
З огляду на вказане, кредитор звернувся до приватного нотаріуса за вчиненням виконавчого напису щодо стягнення заборгованості, яку нараховано  поза межами строку позовної давності, крім того, при нарахуванні 3% річних кредитором включено період, за який уже стягнуто заборгованість за рішенням суду, що набрало чинності.
Таким чином, нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався належним чином як у безспірності розміру заборгованості, з метою погашення якої запропоновано звернути стягнення за виконавчим написом, так і в самому розмірі такої заборгованості.
Зазначене вище давало суду першої інстанції обґрунтовані підстави для визнання оспорюваного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню у зв`язку із недотриманням приватним нотаріусом під час його вчинення вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій та Переліку документів.
Доводи апеляційної скарги відповідача в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, носять загальний характер, не спростовують правильність вищевказаних висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
Поряд із цим, колегія суддів апеляційного суду погоджується із доводами апеляційної скарги в частині необґрунтованості вимог позивача про повернення безпідставно набутого майна на підставі ст. 1212 ЦК України.
Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга статті 1212 ЦК України).
Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків.
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
За змістом частини третьої статті 1212 ЦК України передбачено, що положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Тобто, зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виникають також у зв`язку з договірними правовідносинами, що існували раніше, як результат їх трансформації.
Отже, сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У цій справі спір про стягнення за правилами статті 1212 ЦК України безпідставно набутих коштів виник з правовідносин, пов`язаних із примусовим виконанням виконавчого напису нотаріуса, який було визнано таким, що не підлягає виконанню.
Звертаючись з позовом вона просила стягнути з відповідача грошові кошти, набуті без достатньої правової підстави у розмірі 94 203,09 грн, які були перераховані відповідачу за результатами проведених електронних торгів з реалізації транспортного засобу у межах виконавчого провадження.
Норми ст. ст. 1212, 1213 ЦК України передбачають обов`язок особи, яка набула майно без достатньої правової підстави, повернути таке майно потерпілому.
Позивач була власником транспортного засобу автомобіль «KIA», номер шасі: НОМЕР_1 , категорія: легковий, колір: чорний, рік випуску: 2007, який був арештований та в подальшому реалізований шляхом продажу на електронних торгах фізичній особі за суму коштів 110 778 грн (а.с. 17 на звороті), які у подальшому були передані відповідачу.
Тобто позивач була власником вказаного транспортного засобу, який вибув з її власності на користь фізичної особи - ОСОБА_3 , що підтверджується протоколом про проведення електронних торгів від 31.05.2021 №540807, виданим ДП «Сетам».
Водночас, грошові кошти, які були передані ТОВ «Вердкит Капітал» за результатами проведення електронних торгів в сумі 94203,09 грн., набуті відповідачем не безпідставно, а в результаті процедури торгів, які не визнані недійсними.
Таким чином, підставою для перерахування коштів відповідачу в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором був не виконавчий напис нотаріуса, а електронні торги, на яких було продано транспортний засіб, належний позивачу.
З аналізу частини першої статті 650 ЦК України, частини першої статті 655 ЦК України та частини четвертої статті 656 ЦК України можна зробити висновок, що процедура набуття майна на електронних торгах є різновидом договору купівлі-продажу.
Набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, є державна виконавча служба та організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є переможець електронних торгів. Акт про проведені електронні торги є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно у випадках, визначених законодавством. Тобто вказаний акт є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на прилюдних торгах, а отже, є договором.
Враховуючи вищенаведене, можна прийти до висновку, що правовою підставою для перерахування грошових коштів від реалізації майна були саме електронні торги, тобто договір купівлі-продажу, а не виконавчий напис нотаріуса. 
Разом з тим, доказів визнання електронних торгів недійсними матеріали справи не містять.
За таких обставин, правова підстава для перерахування спірних грошових коштів відповідачу від реалізації автомобіля на електронних торгах не відпала, а тому підстави для застосування статті 1212 ЦК України відсутні.
Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, вимагає установлення абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.
Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК Україниу такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно.
У даній справі на підставі виконавчого напису нотаріуса у позивача вибули з власності не грошові кошти, а рухоме майно, зокрема транспортний засіб - автомобіль «KIA», 2007 року випуску, який був набутий ОСОБА_3 
Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.
Власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).
Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга статті 388 ЦК України).
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який надалі було підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. (Постанови Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18).
Таким чином, з урахуванням встановлених у даній справі обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає, що ефективним способом захисту порушеного права позивача у даній справі є витребування майна, яке вибуло з власності позивача поза її волею, на підставі виконавчого напису нотаріуса, який в подальшому визнаний судовим рішенням таким, що не підлягає виконанню.
З огляду на вказане, задовольняючи позовну вимогу в частині стягнення безпідставно набутих коштів, суд першої інстанції невірно визначився з характером відносин, що виникли між ОСОБА_1 та ТОВ «Вердикт Капітал», та дійшов помилкового висновку про покладення на відповідача обов`язку з повернення грошових коштів за правилами статті 1212 ЦК України.
За таких обставин, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 лютого 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Вердикт Капітал» про стягнення безпідставно набутих коштів підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову задоволенні цієї позовної вимоги.
Скасування рішення суду першої інстанції у цій частині тягне за собою також скасуванні рішення суду в частині розподілу судових витрат.
Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч.ч. 1,2  цієї статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч. 10 ст. 141 ЦПК України).
Як убачається із матеріалів справи, позивачкою при зверненні до суду із позовною заявою сплачено судовий у розмірі 1 073,60 грн за кожну вимогу (майнового та немайнового характеру).
ТОВ «Вердикт Капітал» при поданні апеляційної скарги судовий збір внесено у розмірі 3 220,80 грн.
У зв`язку із частковим задоволенням позову ОСОБА_1 та частковим задоволенням апеляційної скарги ТОВ «Вердикт Капітал» на підставі положень ч. 10 ст. 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 610,40 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 лютого 2024 року в частині стягнення безпідставно набутих коштів та розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про стягнення безпідставно набутих коштів відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 610,40 грн.
В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 лютого 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

 
Суддя-доповідач                                                                           Д.О. Таргоній
 
Судді:                                                                                   С.А. Голуб
 
                                                                                                Т.А. Слюсар