П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  560/17910/23 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Блонський В.К. 
Суддя-доповідач -  Біла Л.М.   
14 серпня 2024 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Білої Л.М. 
суддів:  Гонтарука В. М.  Матохнюка Д.Б. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 29 січня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
Позивач звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області та до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 29 січня 2024 року позов задоволено частково.
А саме, суд визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 11.09.2023 року № 222650005688 (на заміну рішення про відмову від 31.08.2022 року), в частині, якою ОСОБА_1 відмовлено у зарахуванні до страхового стажу, що дає право на призначення пенсії, періоду роботи відповідно до записів у трудовій книжці колгоспника серії НОМЕР_1 від 20.09.1981 року в колгоспі імені Жданова з 01.08.1981 року по 01.07.1982 року та зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу, що дає право на призначення пенсії, період роботи відповідно до записів у трудовій книжці колгоспника серії НОМЕР_1 від 20.09.1981 року в колгоспі імені Жданова з 01.08.1981 року по 01.07.1982 року із врахуванням часу роботи за фактичною тривалістю.
В решті рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 11.09.2023 року № 222650005688 залишено судом першої інстанції без змін.
Решта позовних вимог залишена судом першої інстанції без задоволення.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених вимог, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору.
Враховуючи приписи п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, а також наявність в матеріалах справи достатньої кількості доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції встановив наступне.
25.08.2022 року позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року № 1058-IV.
Подана заява та додані до неї документи прийняті 25.08.2022 року та зареєстровані у пенсійному органі за № 2718, що підтверджується копією розписки-повідомлення.
Заява позивача за принципом екстериторіальності розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в  Запорізькій області.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 31.08.2022 року № 222650005688, позивачці відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до пункту 1 статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року № 1058-IV в зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу.
За поданими позивачем документами до її страхового стажу не зараховано:
- період роботи в колгоспі з 01.08.1981 року по 01.07.1982 року, оскільки відсутня інформація про встановлений мінімум трудової участі та кількість відпрацьованих трудоднів в колгоспі;
- при обчисленні стажу не прийняті до уваги періоди роботи, які зазначені в трудовій книжці НОМЕР_2 , оскільки наявне виправлення в даті заповнення трудової книжки;
- на обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України не перебуває та пенсію не отримує.
07.08.2023 року позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області із письмовою заявою, в якій просила повторно розглянути її заяву про призначення пенсії за віком від 25.08.2022 року; зарахувати до страхового стажу періоди роботи згідно трудової книжці від 14.06.1982 року серії НОМЕР_3 , та в колгоспі з 01.08.1981 року по 01.07.1982 року згідно трудової книжки НОМЕР_3 (такий номер трудової книжки вказаний позивачем); призначити пенсію за віком з 20.06.2022 року (дня досягнення пенсійного віку).
Про прийняте рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 31.08.2022 року № 222650005688, яким відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року № 1058-IV в зв`язку із недостатністю страхового стажу, позивач повідомлена листом Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 11.09.2023 року № 12234-10963/Й-03/2200/23.
Також вказаним листом позивачу надана відповідь на її заяву від 07.08.2023 року, де відзначено, що  Головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області проведено детальне вивчення документів наданих позивачем для призначення пенсії за віком, в результаті чого тривалість страхового стажу переглянуто та до розміру страхового стажу враховано періоди роботи згідно із записами у трудовій книжці від 14.06.1982 року серії НОМЕР_3 .
Відповідно до наданих документів та індивідуальних відомостей про застраховану особу, що містяться в системі персоніфікованого обліку, тривалість страхового стажу позивача становить 21 рік 3 місяці 6 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком.
Для врахування періодів роботи згідно із записами в трудовій книжці від 20.09.1981 року серії НОМЕР_1 позивачу необхідно надати документи про встановлений мінімум трудової участі у господарстві та фактично вироблені вихододні.
Рішенням № 222650005688 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 29 років.
Право на призначення пенсії позивач набуде при досягненні 63-річного віку.
Попередньо, Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, отримавши письмову заяву позивача від 07.08.2023 року, звернулося із листом від 29.08.2023 року № 2200-0304-9/79527 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, та Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області в якому зазначило, що 15.08.2023 року до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області із письмовим зверненням звернулася ОСОБА_1 (РНОКПН НОМЕР_4 ) щодо відмови у призначенні їй пенсії за віком згідно заяви від 25.08.2022 року.
Перевіркою ЕСП встановлено, що до страхового стажу ОСОБА_1 , не зараховано періоди роботи згідно записів трудової книжки від 14.06.1985 року НОМЕР_2 , оскільки наявне виправлення в даті заповнення трудової книжки.
Пенсійний орган додатково зазначає, що відповідно до інформації яка зазначена у листі Пенсійного фонд України від 25.01.2022 року № 2800-030102-9/455, не є підставою для відмови ОСОБА_1 , у зарахуванні до страхового стажу періодів роботи згідно трудової книжки від 14.06.1985 року НОМЕР_2 .
Враховуючи викладене, Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області просить повернутися до розгляду заяви від 25.08.2022 року та винести рішення про призначення або відмову у призначенні ОСОБА_1 , пенсії.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 11.09.2023 року № 222650005688, (на заміну рішення про відмову від 31.08.2022 року), позивачу, яка звернулася до територіальних органів Пенсійного фонду України 25.08.2022 року щодо призначення пенсії за віком згідно статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року № 1058-IV, відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до пункту 1 статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року № 1058-IV в зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу.
За доданими документами до страхового стажу позивача не зараховано:
- період роботи в колгоспі з 01.08.1981 року по 01.07.1982 року, оскільки відсутня інформація про встановлений мінімум трудової участі та кількість відпрацьованих трудоднів в колгоспі;
- на обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України не перебуває та пенсію не отримує.
Про прийняте рішення  Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 11.09.2023 року № 222650005688 позивач повідомлена листом Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 11.09.2023 року № 12234-10963/Й-03/2200/23.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, скориставшись правом виходу за межі позовних вимог, дійшов висновку про наявність підстав для зарахування до страхового стажу позивача, що дає право на призначення пенсії, періоду роботи відповідно до записів у трудовій книжці колгоспника серії НОМЕР_1 від 20.09.1981 року в колгоспі імені Жданова з 01.08.1981 року по 01.07.1982 року.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам лише в частині задоволених вимог, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною першою статті 46 Конституції України регламентовано, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим законом визначається Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-ІV (далі - Закон № 1058-IV).
Пунктом 1 частини 1 статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку-на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (абзац перший частини другої статті 24 Закону №1058-ІV).
Згідно положень статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
За правилами п.п. 1.1 п. 1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 № 162 (чинної на момент виникнення спірних правовідносин) трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Разом з цим, постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12 серпня 1993 року затверджений Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок).
Пунктом 1 Порядку встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Крім того, у п. 3 Порядку зазначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.
Згідно з пунктом 20 Порядку, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.
Отже, трудова книжка є основним документом, що підтверджує стаж роботи, і лише у разі відсутності в ній відповідних записів та наявності неточностей, особа, що звертається за призначенням пенсії, на підтвердження стажу роботи, повинна надати інші документи.
Слід зазначити, що у цей період ведення трудових книжок колгоспників регулювалось постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 р. №310 "Про трудові книжки колгоспників", якою також було затверджено Загальні положення про порядок видачі і ведення трудових книжок колгоспників (далі - Загальні положення).
Пунктом 2 постанови Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975р. №310 було установлено, що трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспу.
Пунктами 1, 2, 5 Загальних положень було передбачено, що трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспу. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту прийняття їх в члени колгоспу.
В трудову книжку колгоспника вносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по-батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про членство у колгоспі: прийом у члени колгоспу, припинення членства; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, припинення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий у колгоспі річний мінімум трудової участі, його виконання.
Як встановлено під час розгляду справи, із змісту трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_1 від 20.09.1981 року, позивач на підставі протоколу № 10 від 7.08.1981 року з 01.08.1981 року прийнята на роботу вихователем дитячого ясла-садка в колгосп імені Жданова і в члени колгоспу імені Жданова, в послідуючому на підставі протоколу № 12 від 25.06.1982 року звільнена з вихователя дитячого ясла-садка в зв`язку з переходом на другу роботу 01.07.1982 року.
Також згідно із записами в трудовій книжці колгоспника прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві за 1981 рік та за 1982 рік становить 180 трудоднів, позивачем виконано річний мінімум трудової участі в громадському господарстві за 1981 рік-131 трудодень та за 1982 рік-177 трудоднів.
Як достеменно встановлено судом першої інстанції, позивач не виконала встановлені мінімуми трудової участі в громадському господарстві за 1981 та 1982 роки, причини не виконання не вказала, в зв`язку із чим обчислення стажу роботи в колгоспі за вказаний період проведено із врахуванням часу роботи за фактичною тривалістю.
Судом першої інстанції в ході огляду копії пенсійної справи позивача, яка в електронному вигляді була надана відповідачем, встановлено, що остання не містить копії сторінки трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_1 від 20.09.1981 року із записами про прийняті колгоспом річних мінімумів трудової участі в громадському господарстві  за 1981 рік та за 1982 рік та виконані позивачем річні мінімуми трудової участі в громадському господарстві за вказані роки.
Відтак, суд першої інстанції обгрунтовано взяв до уваги копію трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_1 від 20.09.1981 року із названими записами, доданою позивачем до позовної заяви.
Так, колегія суддів зазначає, що спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція).
Відповідно до п. 2.4. вказаної Інструкції, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження); записи виконуються арабськими цифрами; записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Отже, відповідальним за заповнення трудової книжки, в т.ч. внесення до неї записів є підприємство роботодавець.
Положеннями Закону №1058-ІV підставою для призначення пенсії визначено наявність страхового стажу необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Суд зауважує на тому, що не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальною обставиною є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
Відповідний правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року по справі №754/14989/15-а (адміністративне провадження № К/9901/11030/18).
Більше того, відповідно п. 4 постанови Кабінету Міністрів України "Про трудові книжки працівників" від 27.04.1993 №301, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.
За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Таким чином, працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці.
З аналізу вказаних нормативно-правових актів випливає, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити позивача права на включення спірного періоду роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з врахуванням такого періоду.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №677/277/17.
Окрім того, суд апеляційної інстанції відзначає, що у справі № 229/3431/16-а 9 (постанова від 12.12.2019) з аналогічного спору Верховний Суд дійшов висновку про безпідставність доводів скаржника, оскільки обставини, які підлягали встановленню судами у даній справі і доказуванню, значно віддалені у часі, при цьому враховуючи ступінь вини позивача (її відсутність) неможливості надати повний об`єм необхідних для реалізації його прав документів та повноти записів у наявних підтверджуючих страховий стаж документах з огляду на те, що обов`язок належного оформлення таких документів покладається не на працівника, а на роботодавця чи інших уповноважених осіб.
Така правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі № 159/4178/16-а,
Враховуючи проаналізовані норми законодавства та висновки Верховного Суду, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про наявність правових підстав для зарахування до стажу позивача спірних періодів роботи.
Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до невідповідності судового рішення матеріалам справи та вимогам закону.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку.
В даному випадку, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не підтверджують наявність правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Колегія суддів враховує також положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
В аспекті оцінки аргументів сторін в апеляційному провадженні суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими та такими, що спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та є такими, що не потребують окремої оцінки судом апеляційної інстанції.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 29 січня 2024 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України. 

Головуючий	 	 	Біла Л.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Гонтарук В. М.    Матохнюк Д.Б.