ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7774/24 Справа № 177/1499/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Строгова Г. Г. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2024 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа №177/1499/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Остапенко В.О., Тимченко О.О.
секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Горбенко Інна Василівна, на ухвалу Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2024 року, яка постановлена суддею Строговою Г. Г. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 24 червня 2024 року, -
       
В С Т А Н О В И В:

У 2023 році  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, та просила суд стягнути з відповідача на свою користь різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням у розмірі 140689,67 грн., моральну шкоду, заподіяну внаслідок ДТП в розмірі 5000,00 грн, витрати за проведення авто-товарознавчого дослідження у розмірі 6500,00 грн. та судовий збір у розмірі 1456,89 грн.
24 червня 2024 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, яка мотивована тим, що в провадженні Криворізького районного суду Дніпропетровської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП. На цей час збитки, завдані ДТП, відшкодовані власнику автомобілем MERCEDES -BENZ CLS 350, реєстраційний номер НОМЕР_1 не були, хоч відповідач має дохід у вигляді грошового забезпечення, перебуваючи на службі у Збройних силах України.
Вказує, що відповідач перебуває на службі у лавах Збройних сил України по захисту Батьківщини від збройної агресії російської федерації. Участь у бойових діях носить ризиковий небезпечний характер.
Судовий розгляд триває у суді першої інстанції, і не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач має право на апеляційне оскарження, що потребує часу. 
Вважає, що зволікання може привести у майбутньому до невиконання рішення, у зв`язку з непрацездатністю чи іншої причини, чи довготривалому виконанню рішення суду, оскільки невідомо де буде перебувати відповідач і що з ним відбудеться у майбутньому та чи буде в майбутньому він отримувати дохід.
Посилаючись на викладене, просила суд накласти арешт на грошові кошти ОСОБА_2 у сумі 145689,67 грн. до набрання рішенням суду законної сили.
Ухвалою Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовлено.
В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Горбенко І.В., просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу про задоволення її заяви про забезпечення позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неврахування реальної ефективності можливості захисту прав та інтересів позивачки. З огляду на те, що позивачка ніяк не може надати інформацію про наявність у відповідача банківських рахунків, їх вид та призначення, місце розміщення, оскільки банк має договірні відносини виключно з громадянином фізичною особою ОСОБА_2 і може надати таку інформацію виключно йому, суд дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову з тих підстав, що позивачка не зазначає інформації про наявність у відповідача банківських рахунків, їх вид та призначення, місце розміщення, що позбавляє суд можливості перевірити відповідність виду забезпечення, про який просить позивачка, позовним вимогам, та відповідно їх співмірність. Вважає, що суд першої інстанції, в протиріччя вимогам законодавства в сфері банківської діяльності, зазначає про необхідність надання суду першої інстанції інформації заявником до заяви про забезпечення позову про номери рахунків, вид рахунків, назву банківської установи, де вони відкриті ОСОБА_2 . Натомість, розкриття банківської таємниці про рахунки ОСОБА_2 є безпідставним при застосуванні заходів забезпечення, адже, ухвала про застосування заходу забезпечення передається державному виконавцю на примусове виконання відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження» та яка є різновидом виконавчого документу. Позивачка наполягає на тому, що встановлення інформації про банківські рахунки, готівкові кошти боржника, де вони розміщені і порядок їх арешту та вилучення грошових коштів у боржника - це виключна компетенція виконавчої служби відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження». Позивачка ж просила суд здійснити арешт грошових коштів (безготівкових, готівкових) в рамках суми позовних вимог для забезпечення реального виконання рішення суду в майбутньому, й, на її переконання, забезпечення позову у такий спосіб відповідає вимогам ЦПК України.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду, в судове засідання не з`явилися та про причини неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду, в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.  
Встановивши, що позивачка ОСОБА_1 просить суд накласти арешт на грошові кошти, що належать ОСОБА_2 , однак, не зазначає інформації про наявність у останнього банківських рахунків, їх вид та призначення, місце розміщення, що позбавляє суд можливості перевірити відповідність виду забезпечення, про який просить позивачка, позовним вимогам, та відповідно їх співмірність, суд першої інстанції дійшов висновку, що накладення арешту на грошові кошти відповідача, навіть в межах суми позову, може стати наслідком порушення вимог частини четвертої статті 150 ЦПК України, у зв`язку з чим відмовив у задоволенні заяви позивачки ОСОБА_1 про забезпечення позову.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Згідно частини 1 статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Арештовані кошти слід обмежувати розміром суми позову та можливих судових витрат. Накладення судом арешту на рахунки боржника чинним законодавством не передбачене, але суд вправі накласти арешт на кошти, які обліковуються на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах, у межах розміру сум позовних вимог та можливих судових витрат. Відомості про наявність рахунків, їх номери та назви відповідних установ, в яких вони відкриті, надаються суду заявником.
Вказане вище узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 25 вересня 2019 року (справа № 320/3560/18, провадження № 61-5051св19).
Без зазначення конкретних рахунків відповідача, арешт рахунків може зашкодити істотним чином правам та охоронюваним законом інтересів відповідача та не забезпечить збалансованості інтересів сторін, адже, за положеннями ч. 4 ст. 150 ЦПК України не допускається забезпечення позову шляхом накладення арешту на заробітну плату, пенсію та інше.
Відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом.
Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України  кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний  зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Звертаючись із клопотанням про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать  відповідачеві  ОСОБА_2 ,  позивачка ОСОБА_1 не надала суду відомості про наявність рахунків у відповідача ОСОБА_2 , їх номери та назви відповідних установ, в яких вони відкриті.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що накладення арешту на грошові кошти відповідача ОСОБА_2 , навіть в межах суми позову, може стати наслідком порушення вимог частини четвертої статті 150 ЦПК України.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвалу суду постановлено з дотриманням норм матеріального та без порушення норм процесуального законодавства, яке призвело до постановлення помилкової ухвалу, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Горбенко Інна Василівна, - залишити без задоволення.
Ухвалу Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2024 року - залишити без змін. 
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 10 вересня 2024 року.

Головуючий: 

Судді: