П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

18 липня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 522/20164/23-Е	

Час і місце ухвалення рішення суду 1 інстанції:
15:51 год., м. Одеса;
Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:
10.06.2024 року;
Головуючий в 1 інстанції: Ковтун Ю.І.

       П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
                          Головуючого судді – Єщенка О.В.
                           суддів                      – Димерлія О.О.
– Крусяна А.В.
         За участю: секретаря – Потомського А.Ю.
                            представника відповідача – Білоконь Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 10 червня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення,-

В С Т А Н О В И В:
Громадянин ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 15.07.2022 року №489 про примусове повернення в країну походження.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач є громадянином Туркменістану, у 2019 році прибув в Україну на підставі діючого паспортного документа та перебував на території України легально, був документований посвідкою на тимчасове проживання на території України.
15.07.2022 року органом міграційної служби у відношенні позивача винесено рішення за №489 про примусове повернення в країну походження, цим же рішенням зобов`язано позивача покинути територію України у термін до 13.08.2022 року.
Оспорюючи правомірність та обґрунтованість рішення відповідача, позивач вказує на те, що на він був належним чином ідентифікованим на підставі паспортного документа, відповідно до угоди між Україною та Урядом Туркменістану, ратифікованої 10.01.2002 року, підлягає реадмісії, що виключає можливість застосування до нього процедури примусового повернення чи примусового видворення.
Наведені обставини, у тому числі з огляду на ряд допущених відповідачем процесуальних порушень (прийняття рішення без забезпечення іноземця правовою допомогою, перекладачем, без доведення іноземцю порядку, способу та строків оскарження рішення про примусове повернення), свідчать про повну неправомірність та необґрунтованість рішення міграційної служби, наявність підстав для його скасування в судовому порядку.
Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 10 червня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач під час прийняття свого рішення діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України і законами України, в тому числі із врахуванням перебування іноземця на території України з порушенням Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», за відсутності паспортного документа та документа, що дозволяє тимчасове перебування на території України.
При цьому, судом врахована відсутність у позивача обставин, передбачених статтею 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», наявність яких забороняє реалізацію примусового повернення іноземця до країни громадянської належності.
За висновком суду першої інстанції, не знайшли свого обґрунтованого підтвердження і доводи позивача, як підстава для скасування оспорюваного рішення, про не забезпечення йому правової допомоги і перекладача під час вирішення питання про примусове повернення іноземця до країни громадянської належності, не здійснення роз`яснення порядку і строків оскарження рішення міграційної служби.
В апеляційній скарзі громадянин ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить рішення суду скасувати та прийняти нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки положенням Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та обставинам справи і помилково не враховано, що іноземець (громадянство якого встановлено), який не має законних підстав для перебування на території України, у разі укладення між Україною та країною громадянської належності іноземця договору про реадмісію, підлягає реадмісії, що виключає можливість застосування до нього процедури примусового повернення, примусового видворення. При цьому, на момент розгляду справи позивач в установленому порядку звернувся із заявою про надання йому додаткового захисту в Україні, чим виключаються підстави для застосування до нього заходів примусового повернення.
Вказуючи на помилковість висновків суду, апелянт також додає, що забезпечення іноземцю перекладача під час вирішення питання про його примусове повернення є важливою умовою належності доведення іноземцю причин та наслідків прийняття міграційною службою відповідного рішення.
У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області посилається на необґрунтованість доводів апелянта, правильність висновків суду першої інстанції та відсутність обставин для скасування судового рішення.
Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Туркменістану.
В Україну позивач прибув 18.11.2019 року легально, через КПП «Аеропорт Одеса» по паспортному документу громадянина Туркменістану для виїзду за кордон № НОМЕР_1 , терміном дії з 08.07.2010 року по 07.07.2020 року.
На території України громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , буд документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні Серії НОМЕР_1 , терміном дії з 01.11.2018 року по 29.10.2020 року.
15.07.2022 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області у відношенні позивача оформлено протокол Серії ПР МОД №008465 про адміністративне правопорушення за частиною 1 статті 203 КУпАП, а саме за порушення правил перебування іноземців в Україні (ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування).
На підставі вказаного протоколу Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області винесено постанову Серії ПН МОД №08539, якою за порушення вимог статтей 23, 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» до позивача застосовано адміністративне стягнення у вигляді накладення штрафу у розмірі 1700 грн.
15.07.2022 року Головним управлінням державної міграційної служби в Одеській області прийнято рішення за №489 про примусове повернення в країну походження громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Підставою для прийняття вказаного рішення стали висновки органу міграційної служби, за результатом перевірки іноземця, відібраних від нього пояснень та перевірки наявних документів, про порушення позивачем законодавства про правовий режим іноземців та осіб без громадянства, а саме відсутності правових підстав для перебування в Україні пізніше відповідного строку перебування на території України.
Також, при прийнятті рішення орган міграційної служби врахував відсутність обставин, передбачених статтями 30, 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», які забороняють примусове повернення іноземця до країни громадянської належності.
У відповідній розписці громадянин Туркменістану ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підтвердив доведення змісту рішення міграційної служби про примусове повернення, порядок оскарження рішення, одержання примірнику рішення, а також своє зобов`язання про залишення території України до 13.08.2022 року, засвідчив відсутність необхідності у залученні перекладача.
Рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 23.08.2022 року №280 громадянину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заборонено в`їзд в Україну терміном на три роки, а саме з 23.08.2022 року по 23.08.2025 року.
Позивач скористався своїм правом та оскаржив вказане рішення міграційної служби в судовому порядку. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07 липня 2023 року по справі №340/673/23, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні адміністративного позову громадянину ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення Управління державної міграційної служби в Одеській області від 23.08.2022 року №280 про заборону в`їзду в Україну, зобов`язання Управління державної міграційної служби в Одеській області скасувати дію доручення Державній прикордонній службі України від 23.08.2022 р. № 5100.5.7-6573/51.1-22, щодо заборони в`їзду в Україну, строком до 23.08.2025 року із повідомленням про це Державну прикордонну службу України.
Разом з цим, не погоджуючись із рішенням про примусове повернення, посилаючись на його неправомірність та необґрунтованість, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів виходить з наступного.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері примусового повернення чи примусового видворення іноземця або осіб без громадянства за межі території України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року №3773-VI.
За визначеннями, наведеними у пунктах 7, 14 частини 1 статті 1 Закону України від 22.09.2011 року №3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - це іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні;
нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.
Згідно засад правового статусу іноземців та осіб без громадянства, передбачених статтею 3 вказаного Закону, іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначені статтею 4 Закону України від 22.09.2011 року №3773-VI.
Зокрема, у частині 13 вказаної статті Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою навчання та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період навчання.
Відповідно до частини 3 статті 9 Закону України від 22.09.2011 року №3773-VI строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
За правилами статті 17 Закону України від 22.09.2011 року №3773-VI (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав).
Документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України.
Продовження строку перебування на території України здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Частиною 1 статті 23 Закону України від 22.09.2011 року №3773-VI передбачено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили кримінальні, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.
Відповідно до частин 1-5 статті 26 Закону України від 22.09.2011 року №3773-VI (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.
Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.
Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.
Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.
Вказані положення Закону України від 22.09.2011 року №3773-VI кореспондуються із приписами Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 року №353/271/150.
Слід також враховувати, що відповідно до підпункту 2 пункту 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 року №150, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.
Одночасному врахуванню підлягають положення статті 31 Закону України від 22.09.2011 року №3773-VI, згідно яких іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн:
де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;
де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;
де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;
де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.
Забороняється колективне примусове видворення іноземців та осіб без громадянства.
Аналіз наведених норм показав, що іноземці або особи без громадянства мають підтверджувати законність свого перебування на території України.
Не дотримання правил законного перебування іноземця або особи без громадянства на території України є прямим наслідком для визначення цих осіб нелегальними мігрантами та прийняття органом міграційної служби рішення про їх примусове повернення до країни громадянської належності.
Таким чином, підставою для прийняття рішення про примусове повернення іноземця до країни громадянської належності є перебування іноземця на території України з порушенням чинного законодавства, у тому числі, за відсутності паспортного документа та документа, що дозволяє тимчасове перебування на території України, законних джерел існування тощо.
Примусове повернення означає систему адміністративно-правових заходів, спрямованих на примушування іноземців, які незаконно перебувають в Україні, покинути територію України всупереч їх волі і бажанню.
Підставою для прийняття рішення про примусове повернення іноземця до країни походження є дії іноземця, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.
Виключенням щодо можливості примусового повернення іноземця до країни громадянської належності є наявність обставин, що свідчать про загрозу його життю або свободі за віросповіданням, національністю, громадянством (підданством), належністю до певної соціальної групи або за політичних переконань, загроза у жорстокому, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводження чи покарання тощо у разі повернення до країни походження.
Як свідчать обставини справи, позивач здійснив в`їзд на територію України на підставі паспортного документу для виїзду за кордон, терміном дії з 08.07.2010 року по 07.07.2020 року, буд документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні терміном дії з 01.11.2018 року по 29.10.2020 року.
У визначений строк виїзд за межі території України позивачем не здійснено.
На момент прийняття рішення про примусове повернення в країну походження, у позивача відсутні документи, які дають підстави для перебування на території України.
Судом першої інстанції вірно зауважено на тому, що на момент прийняття оспорюваного рішення позивач не звертався із заявою про додатковий захист в Україні.
Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення та прийняття оспорюваного рішення позивачем не наводилось обставин, що загрожують його життю, свободі, у тому числі у релігійних чи політичних проявах, у разі повернення до країни походження, і таких не встановлено під час судового розгляду справи.
Доводи апелянта про необізнаність із підставами прийняття оспорюваного рішення та неможливість наведення своїх аргументів та пояснень з приводу правопорушення, доведеності своєї невинуватості чи обставин, що виключають підстави для примусового повернення до країни походження, через незнання української мови та не залучення спеціалістом органу міграційної служби перекладача спростовуються як відібраними поясненнями позивача так і розпискою про зобов`язання покинути у визначений органом міграції служби термін територію України.
Ці матеріали не містять будь-яких зауважень з боку іноземця стосовно порушення розгляду справи та прийняття оспорюваного рішення. Особистим підписом позивача засвідчена відсутність необхідності у залученні перекладача. Крім того, позивач не звертався із відповідною заявою про необхідність користуватись правовою допомогою під час прийняття рішення про його примусове повернення до країни походження.
Також, судом першої інстанції правильно надано правову оцінку нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини та обставинам справи, і вірно враховано, що предметом спору у даній справі є неправомірність рішення міграційної про примусове повернення іноземця до країни походження. Процедура видворення позивача до країни походження не являється предметом даного адміністративного позову, чим спростовується обґрунтованість доводів апелянт про необхідність передачі іноземця країні його походження в порядку реадмісії.
Отже, з урахуванням встановлених обставин, а також встановленого факту незаконного перебування позивача на території України, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що у відповідача були всі правові підстави для прийняття оспорюваного рішення про примусове повернення позивача до країни походження.
Оскільки висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального і процесуального права, а також обставинам справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до статті 316 КАС України підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 271, 289, 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу громадянина ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 червня 2024 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено та підписано 18.07.2024 року.

         Головуючий-суддя:                                                                О.В. Єщенко
         
         Судді:                                                                                        О.О. Димерлій  
                                                                                                             
                                                                                                             А.В. Крусян