ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/11806/23	Головуючий у 1-й інстанції   Мочальська В.М. 	
Провадження № 22-ц/817/544/24 	Доповідач - Костів О.З.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2024 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Костів О.З. 
суддів -  Гірський Б. О., Храпак Н. М., 
з участю секретаря - Панькевич Т.І. 
апелянта - ОСОБА_1 ,
представника апелянта - Сампари Н.М. ,
відповідачки - ОСОБА_3 ,
представника відповідачки - Заводовської М.Л. ,
представника третьої особи - Дробахи С.В. ,
представника третьої особи - Підкови І.Р. ,
розглянувши у відкритому судовому засідання цивільну справу № 607/11806/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_7 , в інтересах якого діє адвокат САМПАРА Надія Миронівна, на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 18 березня 2024 року (ухвалене суддею Мочальською В.М., дата складення повного тексту судового рішення - 28 березня 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_9 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу САЛІЙ Ганна Ярославівна, Товариство з обмеженою відповідальністю «МАКОШ МІНЕРАЛ», про визнання правочинів недійсними,

В С Т А Н О В И В:
У червні 2023 року ОСОБА_1 (далі - позивач, апелянт) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 (далі - відповідачка), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_10 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Салій Ганна Ярославівна, Товариство з обмеженою відповідальністю «МАКОШ МІНЕРАЛ» (далі - ТОВ «МАКОШ МІНЕРАЛ»), про визнання правочинів недійсними.
В обґрунтування заявлених вимог позивач покликався на те, що 05 квітня 2011 року між ним та його дружиною ОСОБА_3 укладені два договори дарування нерухомого майна: столярного цеху з допоміжними будівлями і спорудами та земельної ділянки для іншої комерційної діяльності площею 1.25 га з кадастровим №6123480700:02:001:0012, що розташовані по АДРЕСА_1 .
Позивач вважає, що вказані правочини вчинено під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, оскільки спірне майно придбано за кошти його матері ОСОБА_10 з умовою передати його єдиній доньці ОСОБА_11 після досягнення нею повноліття. ОСОБА_10 не давала згоди на дарування майна відповідачці, однак позивач опинився в тяжких фінансових обставинах у вигляді зобов`язання перед ОСОБА_10 в розмірі 120000 Євро, а також заборгованості в розмірі 6195541.90 грн та 39600 грн перед ТОВ «В-4».
Звертає увагу на те, що відповідачка, скориставшись тяжкими обставинами, а саме наявністю проваджень про стягнення з нього коштів, вмовила його приховати майно від власників ТОВ «В-4» шляхом відчуження столярного цеху і земельної ділянки на її користь, а тому оспорювані договори укладені під впливом обману і на вкрай невигідних умовах і є фіктивними.
У зв`язку з наведеним позивач просив суд визнати недійсним з моменту укладення:
- договір дарування столярного цеху з допоміжними будівлями і спорудами загальною площею 1573.20 кв.м., що розташований по АДРЕСА_1 , який укладено 05 квітня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Салій Ганною Ярославівною;
- договір дарування земельної ділянки для іншої комерційної діяльності площею 1.25 га, кадастровий номер № 6123480700:02:001:0012, що розташована по АДРЕСА_1 , який укладено 05 квітня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та посвідчений, приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Салій Ганною Ярославівною.
Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 18 березня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Сампара Надія Миронівна, подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.
Апеляційна скарга мотивована тим, що спірні договори дарування укладалися під впливом тяжких обставин (загроза втрати майна, судові провадження щодо стягнення з ОСОБА_1 понад 6000000.00 грн, а в подальшому відкриті виконавчі провадження), не відповідали волі дарувальника та були укладені з єдиним наміром зберегти майно для передачі в майбутньому дочці сторін, відповідно до взятих на себе ОСОБА_1 зобов`язань перед ОСОБА_10 .
Звертає увагу на те, що суд не врахував пояснення позивача, що відповідачка здійснила вплив на формування його волевиявлення при вчиненні спірних правочинів шляхом умовляння подарувати їй вищевказане майно.
На думку апелянта, оспорювані договори дарування не відповідають його волі, вчинені під впливом тяжких обставин, на вкрай невигідних умовах та з метою збереження нерухомості ОСОБА_10 для подальшої передачі дочці сторін.
Крім того, судом першої інстанції не надано оцінки показам свідка ОСОБА_12 .
У зв`язку з наведеним просить рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 18 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі.
15 травня 2024 на адресу Тернопільського апеляційного суду від третьої особи ОСОБА_10 , в інтересах якої діє адвокат Підкова Інна Романівна, надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому зазначила, що у ОСОБА_1 не було правових підстав для відчуження спірного нерухомого майна на користь відповідачки.
У зв`язку з наведеним просить апеляційну скаргу задоволити в повному обсязі.
22 травня 2024 на адресу Тернопільського апеляційного суду від третьої особи ТОВ «МАКОШ МІНЕРАЛ», в інтересах якої діє адвокат Дробаха Сергій Вікторович, надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що доводи ОСОБА_1 про укладення спірних договорів дарування на вкрай невигідних умовах є необґрунтованими та суперечать суті правовідносин за договором дарування.
У зв`язку з наведеним просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.
В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та його представник - адвокат Сампара Надія Миронівна апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на мотиви, викладені у ній.
Відповідачка ОСОБА_3 та її представник - адвокат Заводовська Марія Любомирівна проти апеляційної скарги заперечили та просили рішення суду залишити без змін.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, ОСОБА_10 - адвокат Підкова Інна Романівна апеляційну скаргу підтримала.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ТОВ «МАКОШ МІНЕРАЛ» - адвокат Дробаха Сергій Вікторович, проти апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду залишити без змін.
Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Судом встановлено наступні обставини.
Відповідно до договору купівлі-продажу від 09 грудня 2003 року СВК «Біла Криниця» продала ОСОБА_1 нежитлову будівлю, що знаходиться по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.42-43).
Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21 жовтня 2004 року Білокриницька сільська рада продала ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1.25 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.45).
17 січня 2011 року державним виконавцем Другого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції Данилевич Л.Б. відкрито виконавче провадження № 23717202 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «В-4» 8.50 грн в повернення державного мита та 37 грн в повернення витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу (т.1 а.с.47).
05 квітня 2011 року між ОСОБА_1 , як дарувальником, та ОСОБА_3 , як обдаровуваною, укладений договір дарування столярного цеху з допоміжними будівлями і спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Салій Г.Я., зареєстрований в реєстрі за №950 (т.1 а.с.43).
Як вбачається з пунктів 1, 2 договору, ОСОБА_1 передає безоплатно у власність (дарунок) своїй дружині, а ОСОБА_3 приймає у власність (дарунок) належний дарувальнику столярний цех з допоміжними будівлями і спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 .
Столярний цех з допоміжними будівлями і спорудами, який дарується, належить дарувальнику на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно (серія НОМЕР_1 ), виданого виконавчим комітетом Білокриницької сільської ради 31 березня 2011 року та зареєстрованого Кременецьким районним комунальним бюро технічної інвентаризації 31 березня 2011 року, реєстраційний №3785124. Право власності на столярний цех з допоміжними будівлями і спорудами, що дарується, у обдаровуваної виникає з моменту нотаріального посвідчення цього договору.
В пункті 4 договору зазначено, що сторони стверджують, що цей договір вчинений не під впливом помилки, обману, насильства, тяжкої обставини і не є удаваним правочином і спрямований на реальне настання правових наслідків, які обумовлені ним.
В пункті 8 договору зазначено, що згідно даних Єдиних реєстрів заборон, заборон та арештів столярний цех з допоміжними будівлями і спорудами, який дарується, під забороною не перебуває, що підтверджується витягами від 05 квітня 2011 року. Відсутність податкової застави перевірено по витягу з Державного реєстру застав рухомого майна від 05 квітня 2011 року.
05 квітня 2011 року між ОСОБА_1 , як дарувальником та ОСОБА_3 , як обдаровуваною, укладений договір дарування земельної ділянки для іншої комерційної діяльності площею 1.25 га, кадастровий номер № 6123480700:02:001:0012, що розташована по АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Салій Г.Я., зареєстрований в реєстрі за №950 (т.1 а.с.46).
Як вбачається з пунктів 1, 10 договору, ОСОБА_1 передає безоплатно у власність (дарунок) своїй дружині, а ОСОБА_3 приймає у власність (дарунок) належну дарувальнику земельну ділянку для іншої комерційної діяльності площею 1.25 га, кадастровий №6123480700:02:001:0012, що розташована по АДРЕСА_1 .
Вказана земельна ділянка належить ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯД №196249, виданого Кременецьким районним відділом земельних ресурсів 18 травня 2007 року і зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010765101307.
Право власності на земельну ділянку підлягає державній реєстрації, як передбачено ст.182 ЦК України, і виникає у обдаровуваної з моменту прийняття дарунка та в порядку, передбаченому ст.ст.125, 126 ЗК України та п.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також в порядку поділу та об`єднання земельних ділянок» та ст.167, 174 Податкового кодексу України.
В пункті 7 договору зазначено, що відсутність заборони відчуження, арешту, податкової застави, зазначеної земельної ділянки підтверджується витягами, виданими приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Салій Г.Я. 05 квітня 2011 року.
Відповідно до рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 червня 2011 року у справі №2-3836/11, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «В-4» грошові кошти в сумі 6195544.90 грн, 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, 1700 грн судового збору та 840 грн, витрачених на розміщення реклами (т.1 а.с.49-50).
Відповідно до наказу про примусове виконання рішення Господарського суду Тернопільської області від 21 червня 2011 року стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ТОВ «В-4» 39600 грн, 396 грн в повернення витрат по сплаті державного мита та 236 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу (т.1 а.с.48).
23 червня 2020 року між ОСОБА_3 , як продавцем, та ТОВ «МАКОШ МІНЕРАЛ», як покупцем, укладений договір купівлі-продажу столярного цеху з допоміжними будівлями і спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Мастенко Н.П., зареєстрований в реєстрі за №1271 (т.1 а.с.22-23).
23 червня 2020 року між ОСОБА_3 , як продавцем, та ТОВ «МАКОШ МІНЕРАЛ», як покупцем, укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0.9246 га, кадастровий номер № 6123480700:02:001:0350, для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, що розташована по АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Мастенко Н.П., зареєстрований в реєстрі за №1279 (т.1 а.с.24-25).
23 червня 2020 року між ОСОБА_3 , як продавцем, та ТОВ «МАКОШ МІНЕРАЛ», як покупцем, укладений договір купівлі-продажу будівлі СТО та допоміжні будівлі, що розташована по АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Мастенко Н.П., зареєстрований в реєстрі за №1275 (т.1 а.с.26-27).
23 червня 2020 року між ОСОБА_3 , як продавцем, та ТОВ «МАКОШ МІНЕРАЛ», як покупцем, укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0.3254 га, кадастровий номер № 6123480700:02:001:0351, для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, що розташована по АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Мастенко Н.П., зареєстрований в реєстрі за №1289 (т.1 а.с.28-29).
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) 29 жовтня 2020 року, ОСОБА_13 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батьками є сторони по справі (т.1 а.с.34).
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого повторно відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Збаразького районного управління юстиції у Тернопільській області, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьки: ОСОБА_14 та ОСОБА_15 (т.1 а.с.35).
Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 ОСОБА_16 та ОСОБА_15 зареєстрували шлюб 15 червня 1974 року. Після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_16 » (т.1 а.с.26).
Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано, що підтверджується рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 30 березня 2021 року у справі №559/2081/20 (т.1 а.с.27-28).
Згідно рішення Здолбунівського районного суду Тернопільської області від 16 квітня 2021 року та ухвали Здолбунівського районного суду Тернопільської області від 20 травня 2021 року у справі №562/448/21, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_18 заборгованість за розписками-зобов`язаннями від 29 листопада 2003 року, 01 жовтня 2004 року, 24 липня 2008 року, 05 вересня 2010 року, 30 вересня 2012 року в розмірі 4101600.00 грн (т.1 а.с.39-41).
Згідно постанови Тернопільського апеляційного суду від 25 липня 2023 року у справі №607/17298/20, якою залишено без змін рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 лютого 2023 року, вбачається, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проведено поділ майна подружжя.
В судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_12 показала, що їй відомо, що в 2011 році були відкриті провадження щодо ОСОБА_1 про стягнення з нього на користь ТОВ «В-4» грошових коштів і ОСОБА_3 вмовила позивача подарувати їй столярний цех і земельну ділянку, а тому позивач не виконав зобов`язань перед ОСОБА_10 .
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.
За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Вказаний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17.
Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.
Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є:
1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин;
2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.
Тобто для визнання правочину недійсним, на підставі частини першої статті 233 ЦК України, необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України.
Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.
Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.
Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові КЦС в складі Верховного Суду 29 березня 2021 року у справі № 369/13272/18-ц.
У справі, яка переглядається апеляційним судом, встановлено, що позивач до тяжких обставин, для усунення яких необхідно було укладання оспорюваних договорів дарування, відносить наявність заборгованості перед ТОВ «В-4» та зобов`язання перед ОСОБА_10 .
Вирішуючи спір, суд першої інстанцій, на підставі зібраних у справі доказів, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договорів дарування на підставі статі 233 ЦК України, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір дарування укладений під впливом тяжкої для нього обставини, але на вкрай невигідних для нього умовах. Позивач, який оспорює правочини, мав довести, що за відсутності тяжкої обставини правочини не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.
За договором дарування обдаровуваний безвідплатно набуває у власність майно і цим правочином не встановлюється обов`язок обдаровуваного вчинити або не вчиняти на користь дарувальника або іншої особи будь-яку дію, а отже, правильним є висновки місцевого суду про те, що цей правочин не може вчинятися на вкрай невигідних умовах з огляду на те, що цей правочин не є оплатним. Під час укладення оспорюваних договорів дарування позивачу роз`яснено нотаріусом права та обов`язки сторін і він розумів значення своїх дій.
Також, суд першої інстанції правильно застосував правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 912/574/21, що наявність цивільно-правових зобов`язань перед іншими особами і вчинення ним дій з укладання договору дарування з метою уникнення відповідальності за своїми зобов`язаннями не є тією обставиною, з якою законодавство України пов`язує можливість визнання недійсним укладеного договору з підстав його укладення під впливом тяжкої обставини.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що доводи сторони позивача вчинення спірних правочинів під впливом тяжких обставин є безпідставними, а тому відсутні правові підстави для задоволення даного позову.
Доводи апелянта про те, що спірні договори дарування укладалися під впливом тяжких обставин, не відповідали волі дарувальника, оскільки відповідачка здійснила вплив на формування його волевиявлення, умовлянням подарувати їй вищевказане майно, колегія суддів відхиляє, оскільки вказане не підтверджено належним та допустимими доказами, а також розцінюється апеляційним судом, як суперечлива поведінка ОСОБА_1 .
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
В пункті 4 договору дарування зазначено, що сторони стверджують, що цей договір вчинений не під впливом помилки, обману, насильства, тяжкої обставини і не є удаваним правочином і спрямований на реальне настання правових наслідків, які обумовлені ним.
Отже, ОСОБА_1 вважаючи, що договір дарування вчиняється під впливом тяжких обставин, в самому договорі зазначив протилежне.
Твердження апелянта про те, що спірні договори дарування укладалися на вкрай невигідних для нього умовах, суд апеляційної інстанції не приймає, оскільки за договором дарування обдаровуваний отримує майно у власність безвідплатно.
Посилання апелянта на те, що спірні договори дарування суперечать взятим на себе ОСОБА_1 зобов`язань перед ОСОБА_10 , апеляційний суд не бере до уваги, оскільки правові наслідки не виконання позивачем перед своєю матір`ю зобов`язань поширюються виключно на останніх.
Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не надано оцінки показам свідка ОСОБА_12 , колегія суддів відхиляє, оскільки такі доводи описані у мотивувальній частині рішення, однак суд дійшов висновку, з яким і погоджується апеляційний суд, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявності правових підстав для задоволення позову.
Більше того, оцінюючи покази свідка, яка не була присутня під час укладення спірних договорів дарування, та зміст таких договорів, які нотаріально засвідчені та особисто підписані ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , колегія суддів вважає, що покази свідка ОСОБА_12 спростовуються та не можуть покладатися в основу судового рішення.
Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними викладеним у позовній заві, які не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки доказів.
У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відмовляючи в задоволенні позову, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.
Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.
Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції має містити розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 30 квітня 2024 року відстрочено апелянту оплату судового збору в сумі 3225.00 грн. до ухвалення судового рішення у даній справі.
За таких обставин, з апелянта слід стягнути на користь держави 3225.00 грн. судового збору за перегляд рішення судом апеляційної інстанції.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_7 , в інтересах якого діє адвокат САМПАРА Надія Миронівна - залишити без задоволення.
Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 18 березня 2024 року - залишити без змін.
Стягнути із ОСОБА_7 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_5 ) в дохід держави судовий збір за апеляційний розгляд даної справи в розмірі 3225 (три тисячі двадцять п`ять) гривень 00 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Дата складення повного тексту постанови - 15 липня 2024 року.

Головуючий                                                                        О.З. Костів
Судді:                                                                                Б.О. Гірський
                                                                                       Н.М. Храпак