ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2024 року	Львів	Справа № 380/28433/23 пров. № А/857/7194/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Коваля Р. Й.,
суддів                                                                       Гуляка В. В.,
                                                                                 Ільчишин Н. В.,

розглянувши у письмовому провадженні у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 січня 2024 року (прийняте у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Львові суддею Чаплик І.Д.) у справі № 380/28433/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

                                                        В С Т А Н О В И В :

У грудні 2023 року ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 звернулася до Львівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, у якому просила:
-          визнати протиправною відмову Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області Державної міграційної служби України в оформленні та видачі паспорта громадянина України у формі книжечки ОСОБА_2 відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-ХІІ;
-          зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби у Львівській області Державної міграційної служби України оформити та видати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-ХІІ, без передачі будь-яких даних про дитину і про її батьків до ЄДДР, без формування (присвоєння) унікального номеру запису в Реєстрі (УНЗР), без відцифрованого підпису особи, без відцифрованого образу обличчя особи, без відцифрованих відбитків пальців рук, без використання будь-яких засобів ЄДДР.
Позов обґрунтовувала тим, що вони звернулися із заявою до ГУДМС України у Львівській області про оформлення та видачу паспорта громадянина України, зразка 1994 року у вигляді книжечки без застосування засобів реєстру, проте отримали відмову. Таку відмову вважають протиправною, оскільки законодавством передбачена можливість видачі паспорта як у формі картки, так і у формі книжечки.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31 січня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржила ОСОБА_1 і подала апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допустив порушення норм матеріального права, неправильно встановив обставини справи, а тому просить скасувати рішення та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що відповідно до правової позиції Верховного Суду висловленої у постанові від 31 березня 2020 року в справі № 520/4214/19, позбавлення особи можливості отримання паспорта у традиційній формі - у вигляді книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у вигляді ID-картки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому вказав, що апеляційна скарга має бути залишена без задоволення за безпідставністю та необґрунтованістю, оскільки альтернативний вибір позивач вже зробила, оформивши паспорт громадянина України для виїзду за кордон та паспорт громадянина України у формі ID-картки, надавши при цьому згоду на обробку своїх персональних даних засобами ЄДДР, і УНЗР у реєстрі відносно позивача вже сформовано, який не змінюється при наступних операціях у реєстрі. Таким чином, використання позивачем паспорта громадянина України для виїзду за кордон, паспорта громадянина України у формі ID-картки при виготовленні яких останньою було надано згоду на обробку персональних даних та було присвоєно унікальний номер запису в Реєстрі, який є єдиним та присвоюватись повторно не буде, свідчить, що отримання паспорта громадянина України у вигляді ID-картки жодним чином не порушує права Позивачки та в будь-якому разі не є втручанням у її духовне, приватне та сімейне життя.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд апеляційної інстанції відповідно до статті 308 КАС України переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що на підставі заяви-анкети № 5663223 від 13.02.2021 до Єдиного державного демографічного реєстру були внесені персональні дані позивача у зв`язку з оформленням паспорта громадянина України. При поданні позивач дала згоду на отримання відцифрованих відбитків пальців рук та внесення до безконтактного електронного носія відцифрованих відбитків пальців рук відповідно до Порядку отримання, вилучення з Єдиного державного демографічного реєстру та знищення відцифрованих відбитків пальців рук особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 669.
Також на підставі заяви-анкети № 23334996 від 12.12.2022 до Єдиного державного демографічного реєстру були внесені персональні дані позивача у зв`язку з оформленням паспорта громадянина України для виїзду за кордон.
20.10.2023 позивач звернулася до відповідача із заявою, у якій просила обміняти її паспорт у формі ID-картки на паспорт громадянина України у формі книжечки зразка 1994 року та знищити персональні дані позивача, які на момент отримання заяви знаходяться у Єдиному державному демографічному реєстрі.
Листом від 07.11.2023 № В-1039/6/4601-23/4650/13639-23 відповідач повідомив позивача, що оформлення паспорта громадянина України зразка 1994 року у формі книжечки територіальними органами ДМС України припинено у 2016 році. Крім того, видача документу, що посвідчує особу, незалежно від його вигляду, неможлива без обробки персональних даних особи. Заява про видачу паспорту підтверджує волевиявлення фізичної особи щодо надання дозволу на обробку її персональних даних, відповідно сформульованої мети їх обробки. Під час перевірки відомостей, викладених у заяві, також встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документована 25.02.2021 Білозерським відділом УДМС у Херсонській області паспортом громадянина України у вигляді картки № НОМЕР_1 . Паспорт дійсний до 25.02.2025. 14.12.2022 органом 4652 позивач документована паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , паспортний документ дійсний до 14.12.2032. Позивачу присвоєно Унікальний номер запису Реєстру 20051217-08880. Вказані паспортні документи оформлено із внесення відцифрованих відбитків пальців рук, обличчя та підпису до безконтактного електронного носія. На підставі викладеного, УНЗР сформовано за згодою на обробку персональних даних, що підтверджується вчиненням особистого підпису в заявах-анкетах про оформлення паспорта громадянина України та паспорта громадянина України для виїзду за кордон. З огляду на викладене, правові підстави для знищення персональних даних та для оформлення паспорта громадянина України у формі книжечки відсутні.
Не погоджуючись із такою відмовою, позивач звернулася до суду з цим адміністративним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції покликався на те, що позивач особисто надала згоду на внесення інформації щодо неї до ЄДДР у зв`язку з оформленням паспорта громадянина України та паспорта громадянина України для виїзду за кордон.
Отже, внесення інформації щодо неповнолітньої ОСОБА_2 , наданої нею особисто, до Реєстру та автоматичне формування УНЗР у зв`язку з цим, жодним чином не надало права суб`єкту владних повноважень на здійснення будь-яких маніпуляцій з персональними даними. 
Враховуючи викладене та зважаючи на те, що інформація про позивача була отримана з дозволу останньої і без порушень вимог Закону № 2297-VI, як і Закону № 5492-VI та є достовірною, суд дійшов висновку про те, що підстави для видалення УНЗР, а також даних щодо позивача з Єдиного державного демографічного реєстру - відсутні.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Правові та організаційні засади створення та функціонування Єдиного державного демографічного реєстру та видачі документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, а також права та обов`язки осіб, на ім`я яких видані такі документи, визначені Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20.11.2012 № 5492-VI (далі - Закон № 5492-VI)
Частиною 1 статті 4 Закону №5492-VI встановлено, що Єдиний державний демографічний реєстр - це електронна інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для зберігання, захисту, обробки, використання і поширення визначеної цим Законом інформації про особу та про документи, що оформлюються із застосуванням засобів Реєстру, із забезпеченням дотримання гарантованих Конституцією України свободи пересування і вільного вибору місця проживання, заборони втручання в особисте та сімейне життя, інших прав і свобод людини та громадянина.
Відповідно до частини 1 статті 10 Закону № 5492-VI внесення інформації до Реєстру здійснюється уповноваженими суб`єктами за зверненням заявника, на підставі інформації державних органів реєстрації актів цивільного стану, органів реєстрації фізичних осіб, а також інформації органів виконавчої влади, інших державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з дотриманням вимог Закону України “Про захист персональних даних”. У разі якщо інформація про особу вноситься до Реєстру вперше, проводиться ідентифікація особи, після завершення якої автоматично формується унікальний номер запису в Реєстрі та фіксуються час, дата та відомості про особу, яка оформила заяву-анкету (в електронній формі).  Унікальний номер запису в Реєстрі є незмінним.
Згідно підпункту «а» пункту 1 частини першої статті 13 Закону № 5492-VI документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру (далі - документи Реєстру), відповідно до їх функціонального призначення поділяються на: документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: паспорт громадянина України.
Частиною третьою статті 13 Закону № 5492-VI передбачено, що паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний паспорт України, службовий паспорт України, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, проїзний документ біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, проїзний документ особи, якій надано додатковий захист, картка мігранта містять безконтактний електронний носій.
Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 14 Закону № 5492-VI форма кожного документа встановлюється цим Законом. 
Документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета. 
Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації.
За приписами частин першої – четвертої статті 21 Закону № 5492-VI паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. 
Кожен громадянин України, який досяг чотирнадцятирічного віку, зобов`язаний отримати паспорт громадянина України. 
Оформлення, видача, обмін паспорта громадянина України, його пересилання, вилучення, повернення державі та знищення здійснюються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Паспорт громадянина України оформляється особам, які не досягли вісімнадцятирічного віку, на чотири роки, а особам, які досягли вісімнадцятирічного віку, - на кожні 10 років. 
Паспорт громадянина України виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.

Разом з тим, на даний час є чинним Положення про паспорт громадянина України, яке затверджене постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-ХІІ (далі - Положення № 2503-ХІІ) та прийняте відповідно до статті 5 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 № 2235-III.
Пунктом 3 Положення № 2503-ХІІ передбачено, що бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Згідно із пунктами 2, 3 Положення № 2503-ХІІ паспорт громадянина України видається кожному громадянинові України, після досягнення 16-річного віку. Бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України
Відповідно до пункту 18 Положення № 2503-ХІІ для одержання, обміну паспорта і вклеювання до нього нових фотокарток громадянин подає документи і фотокартки не пізніш як через місяць після досягнення відповідного віку або зміни (переміни) прізвища, імені чи по батькові, встановлення розбіжностей у записах або непридатності паспорта для користування.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що Положення № 2503-ХІІ поширюється на тих осіб, які отримали паспорт у вигляді книжечки до прийняття Закону № 5492-VI або тих, які отримали його на підставі рішення суду.

При цьому підпунктами 1 - 4 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затв. постановою КМ України № 302 від 25.03.2015 (далі - Порядок № 302) передбачено, що паспорт громадянина України (далі - паспорт) є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Паспорт виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій. Кожен громадянин України, який досяг 14-річного віку, зобов`язаний отримати паспорт. Паспорт оформляється особам, які не досягли 18-річного віку, на чотири роки, а особам, які досягли 18-річного віку, - на кожні 10 років.
Відповідно до підпункту 4 пункту 6 цього Порядку № 302 обмін паспорта здійснюється у разі, зокрема, закінчення строку дії паспорта.
Підпунктом 1 пункту 7 Порядку № 302 встановлено, що оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта особі, яка досягла 14-річного віку, здійснюються на підставі заяви-анкети, поданої нею особисто.
Пунктами 14 та 32 Порядку № 302 закріплено перелік інформації про особу, на ім`я якої оформляється паспорт, яка вноситься до заяви-анкети, а також документи, які подає заявник для оформлення паспорта.
Таким чином, реалізація волевиявлення громадянина на отримання паспорта, незалежно від форми такого, здійснювалась і здійснюється шляхом подання заяви-анкети до компетентного органу особисто особою, яка звертається за отриманням паспорта, із зазначенням інформації та долученням документів, які передбачені вимогами чинного законодавства. При цьому, дотримання особою певних правил, пов`язаних з процедурою оформлення та видачі паспорта, зокрема щодо дотримання форми заяви, є обов`язковим.

Як встановлено судом, на підставі заяви-анкети № 5663223 від 13.02.2021 до Єдиного державного демографічного реєстру були внесені персональні дані позивача у зв`язку з оформленням паспорта громадянина України. При поданні позивач дала згоду на отримання відцифрованих відбитків пальців рук та внесення до безконтактного електронного носія відцифрованих відбитків пальців рук відповідно до Порядку отримання, вилучення з Єдиного державного демографічного реєстру та знищення відцифрованих відбитків пальців рук особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №669.

Колегія суддів зазначає, що нормами Закону № 5492-VI, Положення № 2503-ХІІ, Порядку № 302, не передбачена можливість відмови від добровільно отриманого паспорта громадянина України у формі ІD-картки та отримання паспорта громадянина України у формі паспортної книжечки зразка 1994 року.

Відтак, правові підстави для видачі позивачу паспорта громадянина України у вигляді паспортної книжечки у зв`язку із відмовою від паспорта громадянина України у формі пластикової ІD-картки були відсутні, відповідач правомірно відмовив позивачу в задоволенні його заяви щодо виготовлення паспорта громадянина України у формі паспортної книжечки.

Щодо покликань позивача на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 19.09.2018 у зразковій справі № 806/3265/17, суд першої інстанції вірно наголосив на такому.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.09.2018 у зразковій справі №806/3265/17 зазначено, що ознаками цієї типової справи є: а) позивач - фізична особа, якій територіальним органом ДМС України відмовлено у видачі паспорту у формі книжечки, у відповідності до Положення № 2503-ХІІ; б) відповідач - територіальні органи ДМС України; в) предмет спору - вимоги щодо неправомірної відмови відповідача у видачі паспорта громадянина України у формі книжечки у зв`язку з ненаданням особою згоди на обробку персональних даних та зобов`язання відповідача видати позивачеві паспорт у формі книжечки, у відповідності до Положення № 2503-ХІІ.
Крім того, за обставинами цієї зразкової справи позивач звернулася із заявою про видачу їй паспорта громадянина України у вигляді книжечки з можливістю вклеювання фотографії, без жодного електронного носія інформації, для зчитування якої необхідні додаткові пристрої, без зняття біометричної інформації та без внесення відомостей про неї до Єдиного державного демографічного реєстру; така заява мотивована тим, що через свої релігійні переконання позивач відмовляється від присвоєння їй цифрового ідентифікатора особистості у виді УНЗР, від зняття біометричної інформації щодо себе та її подальшого зберігання, використання, обробки в Єдиному державному демографічному реєстрі.

Проте, за обставинами розглядуваної справи щодо позивача вже внесена інформація до Єдиного державного демографічного реєстру за його заявою; у вказаному Реєстрі щодо позивача є наявний УНЗР та їй було видано паспорт громадянина України у формі пластикової ІD-картки.

При цьому, при прийнятті рішення по зразковій справі суд захистив право позивача на виготовлення паспорта у традиційній формі книжечки зразка 1994 року (внутрішній паспорт громадянина України) виключно з огляду на його релігійні переконання особи.

Отже, розглядувана справа, з огляду на різні підстави позову та фактичні обставини, не відповідає ознакам типової справи, зазначеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.09.2018 у зразковій справі № 806/3265/17, тому викладені у вказаній постанові правові висновки не можуть бути застосовані при розгляді цієї справи.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи про наявність дискримінаційного ставлення до позивача через позбавлення права вибору щодо отримання паспорта громадянина України не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду, з огляду на таке.

Визначенням пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. 
Непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Відповідно до статті 24 Конституції України, статей 2, 7 Загальної декларації прав людини, статей 2, 26 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 2 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (статті 14, статті 1 Протоколу № 12 до Конвенції) необхідною підставою для встановлення факту дискримінації є обумовленість відмінного ставлення за певними ознаками.
У рішеннях Європейського суду з прав людини зазначено, що лише розрізнення, яке базується на персональній ознаці, за якою особа чи групи осіб відрізняються один від одного, можна характеризувати як дискримінацію (рішення у справах “Карсон та інші проти Сполученого Королівства”, “Кьєльдсен, Буск Мадсен і Педерсен проти Данії”). Суд деталізує вимоги до природи ознак, за якими забороняється дискримінація, та встановлює, що категорія “інші ознаки” поширюється винятково на такі ознаки, які за своєї природою є достатньо подібними до ознак, які вже перелічені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тобто відносяться до визначального для ідентичності особи вибору або є невід`ємними, вродженими та незмінними характеристиками (рішення у справі “Петерка проти Чеської Республіки”).

Отже, факт дискримінації може бути встановлений лише у випадку, коли розрізнення у ставленні до особи вмотивоване притаманною їй певною персональною ознакою.
Проте, випадки отримання паспорта громадянина України та обміну останнього є різними (протилежними) ситуаціями, у зв`язку з чим, відсутні підстави вважати, що врегулювання законодавством умов таких випадків є проявом дискримінації - розрізненим ставленням до особи за притаманною їй певною персональною ознакою. 
Отже, в розглядуваного випадку позивачем не доведено факту погіршення його становища через отримання паспорта у формі ІD-картки, а відтак доводи апелянта про наявність дискримінаційних ознак не ґрунтуються на вимогах закону.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 229, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

                                                    П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 січня 2024 року у справі № 380/28433/23 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	Р. Й. Коваль 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	Н. В. Ільчишин