ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
04 вересня 2024 року                  
м. Київ
 
справа № 172/318/20
провадження № 61-10533св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Пархоменка П. І.,
 
учасники справи:
позивач - Фермерське господарство «Агрофірма «Віктор»,
відповідачі: Виконавчий комітет Васильківської селищної ради Дніпропетровської області, ОСОБА_1 , 
третя особа - Васильківська селищна рада Дніпропетровської області,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Фермерського господарства «Агрофірма «Віктор» на рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2023 року у складі судді Битяка І. Г. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 червня 2023 року у складі колегії суддів: Барильської А. П., Гапонова А. В., Новікової Г. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2020 року Фермерське господарство «Агрофірма «Віктор» (далі - ФГ «Агрофірма «Віктор») звернулося до суду з позовом до виконавчого комітету Васильківської селищної ради Дніпропетровської області, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , третя особа - Васильківська селищна рада Дніпропетровської області, про визнання протиправним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, скасування запису про право власності, визнання права на оренду земельної ділянки та визнання недійсним договору оренди землі.
Позов мотивований тим, що 28 серпня 2019 року виконавчим комітетом Васильківської селищної ради було прийнято рішення № 1138-32/VІІ, яке стало підставою для реєстрації права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 1220755100:02:009:0109 за ОСОБА_2 , який, нібито, звернувся з заявою про передачу у власність земельної ділянки, що перебуває у комунальній власності, поданої до виконавчого комітету селищної ради від свого імені, однак заяву-опис підписано іншою особою. В технічній документації, наданій для затвердження - довідці з державної статистичної звітності з кількісного обліку земель про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями, відомостях з документації із землеустрою, що включена до державного фонду документації із землеустрою, акті встановлення (поновлення) меж земельної ділянки, акті приймання-передачі межових знаків на зберігання, відсутній обов`язків реквізит документу - дата складання. При складанні проекту землеустрою не було погоджено межі земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами, оскільки у відповідному акті взагалі відсутня будь-яка інформація про погодження меж із власником суміжної ділянки ОСОБА_3 . 
Крім того, рішення суду, що також було підставою для отримання земельної ділянки у власність ОСОБА_2 , не містить площу земельної ділянки, тоді як в заяві-описі ОСОБА_2 просить надати йому у власність земельну ділянку площею 5,8651 га, як і не містить кадастрового номеру 1220755100:02:009:0109, з яким ОСОБА_2 отримав у власність земельну ділянку. Рішення суду містить лише посилання на довідку Васильківського відділу Держгеокадастру, з якої вбачається, що в Книзі реєстрації сертифікатів на земельний пай членів КСП «626» Васильківського району Дніпропетровської області зазначено, що ОСОБА_4 отримав сертифікат серії ДП № 0337929 на земельну частку (пай), який зареєстровано 16 червня 1997 року і вартість земельної ділянки (паю) станом на 01 січня 2017 року з урахуванням коефіцієнту індексації 4,7964 та коефіцієнту 1,756 складає 178 177,52 грн.
На момент приватизації/відчуження вказана земельна ділянка перебувала в оренді у ФГ «Агрофірма «Віктор» і без згоди орендаря на відчуження земельної ділянки виконавчий комітет не мав права погоджувати проект землеустрою.
Наслідками визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування від 28 серпня 2019 року має бути скасування запису з державного реєстру речових прав на нерухоме майно стосовно реєстрації за ОСОБА_2 земельної ділянки.
Також має бути визнано недійсним договір оренди землі, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , відносно земельної ділянки, оскільки через незаконне рішення органу місцевого самоврядування ОСОБА_2 безпідставно отримав земельну ділянку, а тому і не мав права передавати її в оренду та підписувати будь-які договори, виходячи ще і з того, що 04 лютого 2008 року між Васильківською районною державною адміністрацією та ФГ «Агрофірма «Віктор» укладено договір оренди землі строком на 5 років, державну реєстрацію проведено 20 вересня 2013 року, а до цього 23 лютого 2012 року між цими ж сторонами укладено додаткову угоду до вказаного договору, якою продовжено строк дії договору ще на 10 років, державну реєстрацію такої додаткової угоди проведено 20 вересня 2013 року, із терміном дії договору оренди землі до 31 грудня 2023 року.
Просило суд: 
визнати протиправним та скасувати рішення органу місцевого самоврядування від 28 серпня 2019 року № 1138-32/VІІ, яке стало підставою виникнення права власності у ОСОБА_2 на земельну ділянку за кадастровим номером 1220755100:02:009:0109;
скасувати запис № 33044612 від 30 серпня 2019 року з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку; 
визнати право ФГ «Агрофірма «Віктор» на оренду земельної ділянки за кадастровим номером 1220755100:02:009:0109 до 31 грудня 2023 року включно, на підставі договору оренди землі від 04 лютого 2008 року та додаткової угоди до договору оренди землі від 23 лютого 2012 року; 
визнати недійним договір оренди землі б/н від 03 вересня 2019 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , відносно земельної ділянки за кадастровим номером 1220755100:02:009:0109.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року залучено ОСОБА_1 до участі у справі як правонаступника  ОСОБА_2 .
Рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2023 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 червня 2023 року, у задоволенні позову відмовлено. 
Рішення судів мотивовані тим, що позивач звернувся до суду з позовом до неналежного відповідача - виконавчого комітету Васильківської селищної ради Дніпропетровської області, тоді як предметом спору у справі є рішення 
№ 1138-32/VII від 28 серпня 2019 року, ухвалене Васильківською селищною радою Дніпропетровської області. Тобто виконавчий комітет Васильківської селищної ради Дніпропетровської області не є розпорядником земель і тим органом, який вирішує питання, зокрема, передачі земельної ділянки у приватну власність громадянину України.
Доводи представника позивача про відсутність волевиявлення ОСОБА_2 щодо отримання у приватну власність земельної ділянки спростовуються з огляду на встановлені судом обставини, які підтверджені як матеріалами справи, так і поясненнями, наданими самим ОСОБА_2 у підготовчому судовому засіданні 15 січня 2021 року.
Апеляційний суд також вказав, що заявлений позов стосується прав та інтересів Васильківської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області, однак вона залучена лише третьою особою, до якої позовні вимоги не пред`являються, з чим повністю погоджується і колегія суддів. При цьому колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги по суті справи, оскільки у задоволенні позову відмовлено у зв`язку з пред`явленням позову до неналежного відповідача.
Аргументи учасників справи
14 липня 2023 рокуФГ «Агрофірма «Віктор» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просило скасувати судові рішення суду і ухвалити нове рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги ФГ «Агрофірма «Віктор», а саме: скасувати запис № 33044612 від 30 серпня 2019 року з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку за кадастровим номером 1220755100:02:009:0109; визнати право ФГ «Агрофірма «Віктор» на оренду земельної ділянки за кадастровим номером 1220755100:02:009:0109 до 31 грудня 2023 року (включно) на підставі договору оренди землі від 04 лютого 2008 року та додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки від 23 лютого 2012 року; визнати недійсним договір оренди землі б/н від 03 вересня 2019 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 стосовно земельної ділянки за кадастровим номером 1220755100:02:009:0109.
Касаційна скарга мотивована тим, що рішення органу місцевого самоврядування від 28 серпня 2019 року, яке стало підставою виникнення права власності у ОСОБА_2 на земельну ділянку, є ненормативним актом органу місцевого самоврядування та вичерпав свою дію фактом його виконання, тому таке рішення не може бути скасоване ні органом місцевого самоврядування, ні рішенням суду. Саме такий висновок мали зробити суди попередніх інстанцій.
Інші позовні вимоги пред`явлені до належних відповідачів.
Суд першої інстанції не зазначив, з яких підстав судом відхилено висновок експерта та не зазначено, які саме докази, крім пояснень ОСОБА_2 , підтверджують його волевиявлення на приватизацію земельної ділянки.
Аналіз змісту абз. 1 частини першої статті 118 ЗК України і частини шостої статті 118 ЗК України дозволяє дійти висновку, що приватизація земельної ділянки має заявний характер. ОСОБА_2 не подавав заяви стосовно приватизації земельної ділянки, а тому не мав права отримувати у власність земельну ділянку за кадастровим номером 1220755100:02:009:0109. В матеріалах справи наявний висновок експерта № 2159-22 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі № 172/318/20, який містить наступні висновки: підпис від імені ОСОБА_2 після речення «Відповідальність за достовірність наданих документів несе заявник» заяви-опису від 30 липня 2019 року виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою; підпис від імені ОСОБА_2 під текстом клопотання від 30 липня 2019 року про затвердження технічної документації Із землеустрою виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису. Зазначені документи були підставою для замовлення технічної документації та є її складовою.
В технічній документації, наданій для затвердження, містяться документи, які не містять дати складання, а тому не набувають юридичної сили. Вимоги до документів, зокрема, щодо складання документа, містить ДСТУ 2732:2004, ДСТУ 4163:20, ДСТУ 4163-2003. При складанні проекту землеустрою не було погоджено межі земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами.
З урахуванням викладеного технічна документація не відповідає вимогам, що встановлює законодавство до цієї документації, а тому така документація не підлягає затвердженню. Таким чином, оскаржуване рішення місцевого самоврядування винесено незаконно, відповідно до вимог законодавства орган місцевого самоврядування зобов`язаний був відмовити в затвердженні такої документації.
Відчуження це перехід прав власності від однієї особи до іншої. На момент приватизації/відчуження дана земельна ділянка перебувала в оренді у ФГ «Агрофірма «Віктор» і без згоди орендаря на відчуження земельної ділянки, що перебуває у нього в оренді виконавчий комітет не мав права погоджувати проект землеустрою.
Рішення суду не містить площу земельної ділянки, на яку може розраховувати ОСОБА_2 , однак в заяві-описі він чітко вказує площу земельної ділянки - 5,8651 га. В сертифікаті не зазначається земельна ділянка (пай) в натурі, там не міститься точне розташування паю. Тому виконавчий комітет не мав права надавати згоду на розробку та затвердження проекту землеустрою.
Викладене є підставою для скасування запису з державного реєстру речових прав на нерухоме майно стосовно реєстрації за ОСОБА_2 на земельну ділянку, оскільки це право було зареєстровано на підставі незаконно винесеного рішення. Крім того, має бути визнано недійсним договір оренди землі, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , оскільки ОСОБА_2 не мав права передавати земельну ділянку в оренду.
Позивач є орендарем спірної земельної ділянки, оскільки додаткова угода зареєстрована 20 вересня 2013 року, саме з дати її реєстрації відраховується строк дії договору - 10 років, тобто договір діє до 31 грудня 2023 року.
У жовтні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив виконавчого комітету Васильківської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області на касаційну скаргу ФГ «Агрофірма «Віктор», у якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, оскаржене судове рішення - без змін.
Зазначає, що ОСОБА_2 особисто звертався до Васильківської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області із заявою та клопотанням, що стосуються передачі йому у власність земельної ділянки. У судовому засіданні ОСОБА_2 надав суду оригінал технічної документації, на підставі якої прийнято оспорюване у цивільній справі рішення. ОСОБА_2 законно, на підставі судового рішення, яке ніким не було оскаржене, набув право приватної власності на земельну частку (пай), посвідчену сертифікатом в порядку спадкування за законом після смерті свого батька, тому, як власник земельної ділянки, на власний розсуд розпорядився своєю власністю та уклав зі ОСОБА_1 договір оренди землі від 03 вересня 2019 року строком на 49 років з відповідними правами та обов`язками.
Позивачем, у прохальній частині позовної заяви взагалі не зазначено, рішення якого органу місцевого самоврядування він просить скасувати. Окрім цього виконавчий комітет Васильківської селищної ради Дніпропетровської області не є розпорядником земель і тим органом, який вирішує питання, зокрема, передачі земельної ділянки у приватну власність громадянам України.
Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи
Ухвалою Верховного Суду від 14 вересня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі.
В ухвалі вказано, що заявник зазначив, що:
- (1) суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 681/1039/15-ц, за змістом яких погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути технічних помилок;
- (2) суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 0426/14068/2012, від 13 червня 2016 року у справі № 570/3056/15-ц, щодо визначення понять «момент укладення договору» та «момент набрання чинності договором оренди земельної ділянки»;
- (3) суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 13 грудня 2013 року у справі № 1106/2791/2012, від 18 січня 2017 року у справі № 532/129/16-ц, від 07 червня 2017 року у справі № 634/769/15-ц, відповідно до яких договір оренди земельної ділянки набирає чинності після його державної реєстрації в установленому законодавством порядку;
- (4) суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 322/1178/17, щодо моменту набрання чинності договору оренди земельної ділянки;
- (5) відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування частини першої статті 144 Конституції України та частини першої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» у подібних правовідносинах;
- (6) відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування абзацу 1 частини першої та частини шостої статті 118 ЗК України у подібних правовідносинах;
- (7) відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статті 198 ЗК України у подібних правовідносинах, зокрема щодо обов`язку повідомити суміжного власника/землекористувача земельної ділянки при погодженні меж земельної ділянки про виготовлення землевпорядної документації, щодо надання можливості такому бути присутнім або бути повідомленим про встановлення меж;
- (8) відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування частини четвертої статті 9 Закону України «Про оренду землі» у подібних правовідносинах, зокрема щодо відчуження орендованої земельної ділянки державної або комунальної власності без згоди на це орендаря;
- (9) суди першої та апеляційної інстанцій встановили обставини справи на підставі недопустимих доказів. 
Отже, серед підстав касаційного оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій заявник зазначив ті підстави, які згадані у пунктах 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України, пункті 4 частини третьої статті 411 ЦПК України, що свідчить про виконання ним вимог пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України щодо форми та змісту касаційної скарги.
11 січня 2024 року справу передано судді-доповідачеві Краснощокову Є. В.
Ухвалою Верховного Суду від 12 серпня 2024 року справу призначено до судового розгляду. 
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій оскаржуються в частині відмови у задоволенні позовних вимог ФГ «Агрофірма «Віктор» про скасування запису про право власності, визнання права на оренду земельної ділянки та визнання недійсним договору оренди землі. В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що 04 лютого 2008 року між Васильківською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області та ФГ «Агрофірма «Віктор» укладено договір оренди земельної ділянки із земель запасу площею 5,8651 га строком на 5 років. 
23 лютого 2012 року між Васильківською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області та ФГ «Агрофірма «Віктор» укладено додаткову угоду до вказаного договору оренди землі, якою, серед іншого, змінено строк, на який укладено договір - 10 років, з урахуванням ротації культур, згідно з проектом землеустрою, договір оренди є чинним до 31 грудня останнього року оренди. 
Пунктом 11.2 договору оренди землі від 04 лютого 2008 року передбачено, що дія договору припиняється у разі набуття права на земельну ділянку колишніми членами колективних сільськогосподарських підприємств або іншими особами і отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, але не раніше закінчення сільськогосподарських робіт.
Відповідно до рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2018 року за ОСОБА_2 визнано право на земельну частку (пай), посвідчену сертифікатом серії ДП №0337929, вартістю 178 177,00 грн, в порядку спадкування за законом, після смерті батька - ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказаний сертифікат згідно з рішенням суду, ОСОБА_4 отримав як член КСП «626» Васильківського району Дніпропетровської області.
Рішенням Васильківської селищної ради Дніпропетровської області сьомого скликання № 1138-32/VII від 28 серпня 2019 року ОСОБА_2 , власнику сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0337929, успадкованого від ОСОБА_4 згідно з рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2018 року, затверджено розроблену технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки сільськогосподарського призначення в натурі (на місцевості) загальною площею 5,8651 га кадастровий номер 1220755100:02:009:0109 для ведення товарного сільськогосподарського господарства за межами населеного пункту с. Іванівка Васильківського району Дніпропетровської області та передано ОСОБА_2 у приватну власність вказану земельну ділянку.
30 серпня 2019 року за записом № 33044612 державним реєстратором виконавчого комітету Миколаївської сільської ради Васильківського району Дніпропетровської області Дубовиком А. О. зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 5,8651 га кадастровий номер 1220755100:02:009:0109 за ОСОБА_2 . Підставою виникнення права власності зазначено рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2018 року № 172/1397/17 та рішення Васильківської селищної ради Дніпропетровської області від 28 серпня 2019 року № 1138-32/VII.
03 вересня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір оренди вказаної земельної ділянки строком на 49 років. Право оренди зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03 вересня 2019 року зі строком дії до 31 грудня 2068 року з правом пролонгації, з правом передачі в піднайм (суборенду).
У наказі Міністерства юстиції України № 266/7 від 03 лютого 2020 року, до якого звернулося зі скаргою ФГ «Агрофірма «Віктор», зазначено? що вказане рішення про державну реєстрацію іншого речового права прийняте державним реєстратором відповідно до законодавства.
Позиція Верховного Суду
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження 
№ 61-20968 сво 21)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження 
№ 61-2417сво19)).
Ключовим питанням, яке постало в цій справі є те, чи може особа (орендар), як сторона договору, перешкоджати шляхом оспорення юридичних фактів і документів настанню інших юридичних фактів, які зумовлюють припинення договору оренди.
У статті 1Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» передбачено, що право на земельну частку (пай) мають, зокрема, громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.
Підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради. Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) (стаття 3 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»).
Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нерозподілені земельні ділянки, невитребувані частки (паї) після формування їх у земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до дня державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки.
Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24)).
Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).
Особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити припинення прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (скасувальна обставина). Якщо настанню обставини недобросовісно перешкоджала сторона, якій це невигідно, обставина вважається такою, що настала (частини друга та третя статті 212 ЦК України).
Касаційний суд вже зазначав, що в самому тексті закону з метою характеристики сутності умови в правочині вжито термін «обставина», а не «подія», що дозволяє вважати, що законодавець не обмежує коло умов виключно подіями. Тому допустимим є вчинення умовних правочинів, в яких умовою є дія/дії та/або волевиявлення сторін правочину і третіх осіб. Це слідує також із загальноцивілістичного принципу свободи договору - якщо сторони бажають домовитися саме про таку умову в правочині, то немає жодних підстав їх в цьому обмежувати. Звісно, за винятком загальних обмежень свободи договору як такої. Для сторони, яка недобросовісно перешкоджає настанню обставини, передбачено правовий наслідок у вигляді настання обставини (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 серпня 2019 року у справі № 496/1561/16-ц (провадження № 61-10850св19)).
Обміркувавши викладене, касаційний суд зауважує, що:
орендарі земельних ділянок, які віднесені до нерозподілених (невитребуваних) між власниками земельних часток (паїв), не є учасниками правовідносин паювання земель та виділення їх в натурі власникам земельних часток (паїв). У зв`язку з цим на рівні закону закріплено правило про строк дії відповідних договорів оренди - до дня державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку;
особа (орендар), як сторона договору, яка намагається шляхом оспорення юридичних фактів і документів не допустити настання інших юридичних фактів, які зумовлюють припинення договору оренди, діє недобросовісно та по суті перешкоджає настанню скасувальної обставини, про яку сторони домовилися в договорі. Правопорядок не може допускати ситуації, за якої приватно-правові конструкції використовуються для недопущення настання скасувальної обставини, про яку сторони домовилися в договорі. Очевидно, що особа (орендар), яка намагається використати приватно-правовий інструментарій для недопущення настання скасувальної обставини, про яку сторони домовилися в договорі, діє недобросовісно;
у разі, якщо сторони в договорі передбачили вказану умову про припинення договору оренди, то з моменту державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку договір оренди припиняється, що є підставою державної реєстрації припинення права оренди одночасно з державною реєстрацією права власності. Оскільки з моменту державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку право оренди на неї припиняється і відповідна умова передбачена у договорі оренди, на яку орендар погодився при укладенні договору, то право та/або інтерес орендаря у зв`язку з виділенням земельної ділянки в натурі власнику земельної частки (паю) не порушується.
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
У статті 50 ЦПК України передбачено, що позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.
Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19, пункт 27), від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (провадження № 14-46цс20, пункт 33.2). Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (див. пункт 8.10. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20 (провадження № 12-31гс22)).
Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (див. висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18, пункти 40, 41).
Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17 (провадження № 61-43201св18)).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року у справі № 555/1289/14-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2020 року у справі № 200/5153/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2021 року у справі №264/632/19, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26 вересня 2023 року у cправі № 910/2392/22).
Отже, встановлення належності відповідачів є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає. Тому пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною та безумовною підставою для відмови в позові незалежно від доводів учасників справи, стадії її розгляду або залучення такої особи (осіб) до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2024 року у справі № 932/163/21 (провадження № 61-6730св23)).
Належними відповідачами у справах щодо оспорювання рішень органу місцевого самоврядування про передачу у власність чи у користування земельної ділянки є відповідний орган місцевого самоврядування та особа (особи), яка є власником чи користувачем такої земельної ділянки (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 158/1788/20 (провадження № 61-2998св21)).
Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23), пункт 146). 
У справі, що переглядається: 
суди виходили з того, що позов пред`явлений до неналежного відповідача - виконавчого комітету Васильківської селищної ради Дніпропетровської області та стосується прав і інтересів Васильківської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області, якою прийнято оспорюване рішення 
№ 1138-32/VII від 28 серпня 2019 року. Суди зробили правильний висновок, що виконавчий комітет Васильківської селищної ради не є належним відповідачем за пред`явленими ФГ «Агрофірма «Віктор» вимогами;
проте обґрунтування висновку щодо стосунку Васильківської селищної ради до інших вимог позову (скасування запису про право власності, визнання права на оренду земельної ділянки та визнання недійсним договору оренди землі) оскаржені судові рішення не містять; суди не врахували, що за результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача;
суди не врахували, що орендарі земельних ділянок, які віднесені до нерозподілених (невитребуваних) між власниками земельних часток (паїв), не є учасниками правовідносин паювання земель та виділення їх в натурі власникам земельних часток (паїв). У зв`язку з цим на рівні закону закріплено правило про строк дії відповідних договорів оренди - до дня державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку. Особа (орендар), як сторона договору, яка намагається шляхом оспорення юридичних фактів і документів не допустити настання інших юридичних фактів, які зумовлюють припинення договору оренди, діє недобросовісно та по суті перешкоджає настанню скасувальної обставини, про яку сторони домовилися в договорі. Правопорядок не може допускати ситуації, за якої приватно-правові конструкції використовуються для недопущення настання скасувальної обставини, про яку сторони домовилися в договорі. У разі, якщо сторони в договорі передбачили вказану умову про припинення договору оренди, то з моменту державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку договір оренди припиняється, що є підставою державної реєстрації припинення права оренди одночасно з державною реєстрацією права власності. Оскільки з моменту державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку право оренди на неї припиняється і відповідна умова передбачена у договорі оренди, на яку орендар погодився при укладенні договору, то право та/або інтерес орендаря у зв`язку з виділенням земельної ділянки в натурі власнику земельної частки (паю) не порушується;
суди встановили, що у пункті 11.2 договору оренди землі між Васильківською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області та ФГ «Агрофірма «Віктор» від 04 лютого 2008 року передбачено, що дія договору припиняється у разі набуття права на земельну ділянку колишніми членами колективних сільськогосподарських підприємств або іншими особами і отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, але не раніше закінчення сільськогосподарських робіт; 30 серпня 2019 року державним реєстратором зареєстровано право приватної власності на відповідну земельну ділянку за ОСОБА_2 на підставі рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2018 року № 172/1397/17 та рішення Васильківської селищної ради Дніпропетровської області від 28 серпня 2019 року № 1138-32/VII; 
оскільки право оренди спірної земельної ділянки позивача припинено у зв`язку з державною реєстрацією 30 серпня 2019 року права власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку, який не є учасниками правовідносин щодо виділення її в натурі ОСОБА_2 як власнику земельної частки (паю), то у задоволенні позовних вимог суди мали відмовити у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог (відсутність порушеного права або інтресу позивача).
За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позовних вимог в оскарженій частині, проте частково помилилися в мотивах ухвалення такого рішення. У зв`язку з цим судові рішення в оскарженій частині належить змінити в мотивувальній частині.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, а також необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2024 року у справі № 932/163/21 (провадження № 61-6730св23), дають підстави для висновку, що судові рішення в оскарженій частині частково ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, судові рішення в оскарженій частині змінити в мотивувальній частині, а в іншій оскарженій частині залишити без змін.
Оскільки судові рішення змінено тільки в частині мотивів прийняття, то розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Фермерського господарства «Агрофірма «Віктор» задовольнити частково.
Рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 червня 2023 рокув частині відмови у задоволенні позовних вимог Фермерського господарства «Агрофірма «Віктор» про скасування запису про право власності, визнання права на оренду земельної ділянки та визнання недійсним договору оренди землі змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                           В. І. Крат
 
Судді:                                                                                     Д. А. Гудима
 
І. О. Дундар
 
                                                                                              Є. В. Краснощоков
 
П. І. Пархоменко