УХВАЛА
Іменем України
17 вересня 2024 року
м. Київ
справа № 442/1465/23
провадження № 51-4235ск24
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду (далі - колегія суддів) у складі:
головуючої                       ОСОБА_1 ,
суддів                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянула касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Львівського апеляційного суду від 17 липня 2024 року і
встановила:
Вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 квітня 2024 року ОСОБА_4 визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК України), та призначено йому покарання у виді трьох років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь 
 ОСОБА_5 108618,09 різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 15000 гривень витрат на правову допомогу.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 17 липня 2024 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 задоволено. Вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 квітня 2024 року щодо 
 ОСОБА_4 змінено в частині призначеного покарання. Постановлено вважати ОСОБА_4 засудженим за ч.2 ст. 286 КК України до 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбуття основного покарання з випробуванням строком на один рік. Покладено на ОСОБА_4 обов`язки відповідно до ст. 76 КК України. У решті вирок суду залишено без змін.
Відповідно до обставин, установлених місцевим судом та детально наведених у вказаному вироку, ОСОБА_4 , орієнтовно о 09 год 25 хв, керуючи технічно справним автомобілем марки «BMW» моделі «735І», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись вул. Дрогобицькою в селищі міського типу Меденичі Дрогобицького району Львівської область, в напрямку міста Львова, маючи намір здійснити поворот ліворуч та заїхати на АЗС «Укрнафта», проявив неуважність до дорожньої обстановки, не переконався у безпечності зміни напрямку руху, не надав дорогу зустрічному транспортному засобу та почав виконувати маневр повороту ліворуч для заїзду на А3С «Укрнафта», виїжджаючи на смуху зустрічного руху, грубо порушив вимоги Правил дорожнього руху, зіткнувся з автомобілем марки «Renault» моделі «Megane», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_8 , який перевозив в салоні автомобіля пасажира ОСОБА_6 , та рухався у зустрічному напрямку в межах своєї смуги руху.
В результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля марки «Renault» моделі «Megane», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_9 , отримала тяжкі тілесні ушкодження.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок безпідставного застосування ст. 75 КК України, просить скасувати постановлену ухвалу суду апеляційної інстанції та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. В обґрунтування зазначає, що апеляційний суд безпідставно дійшов висновку про щире каяття засудженого, оскільки надав перевагу поведінці засудженого лише на стадії апеляційного перегляду кримінального провадження, який під тягарем відбування реальної міри покарання у виді позбавлення волі призначеного місцевим судом, визнав вину. При цьому суд апеляційної інстанції не звернув увагу на та те, що в суді першої інстанції ОСОБА_4 вини не визнав, не виявив жодного жалю з приводу скоєного та не висловив міркувань щодо критичної оцінки своєї протиправної поведінки. Крім того вказує, що станом на момент прийняття рішення апеляційним судом ОСОБА_4 не відшкодував потерпілій заподіяні збитки. Також апеляційним судом не враховано позицію потерпілої, яка наполягала на призначенні обвинуваченому реальної міри покарання. На думку прокурора характеризуючі дані ОСОБА_4 , на які послався суд апеляційної інстанції, у контексті приписів ст. 75 КК України не є достатніми для обґрунтування висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
 
Розглянувши наведені у касаційній скарзі доводи та перевіривши надані до скарги копії судових рішень, колегія суддів касаційної інстанції дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо  з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду про винуватість  ОСОБА_4 у вчиненні злочину, за які його засудженого, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі не оспорюються.
Зі змісту скарги прокурора вбачається, що він, вказуючи на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, які пов`язані із дискреційними повноваженнями.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Загальні засади призначення покарання, визначені в ст. 65 КК України наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. 
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують чи обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку вироку суду першої інстанції, своє рішення мотивував тим, що: на час апеляційного розгляду було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 вину свою визнав повністю та щиро розкаявся у вчиненому, оскільки жодних фактичних обставин кримінального провадження, встановлених місцевим судом, в апеляційному порядку не оскаржував. 
Таким чином, колегія суддів апеляційного суду пришла до висновку, що щире каяття ОСОБА_4 підлягає врахуванню як обставина, що пом`якшує покарання.
Крім того, апеляційний суд у своєму рішенні зазначив про те, що під час апеляційного перегляду обвинувачений пояснив, що у січні 2024 року на фронті загинув його зять, і він з дружиною усіляко допомагає доньці, яка залишилась одна із двома неповнолітніми дітьми і проживає у сусідньому селі, при цьому також зазначив, що він є особою похилого віку (73 роки), пенсіонер, має незадовільний стан здоров`я, пересувається з палицею, про свідчать відповідні довідки, також вказав, що його син ОСОБА_10 є військовослужбовцем з             06 березня 2022 року і постійно перебуває в зоні бойових дій, про що надав довідку з військової частини НОМЕР_3 . 
Також, апеляційний суд врахував, що після події з боку обвинуваченого 
ОСОБА_4 вживались заходи для відшкодування заподіяної шкоди потерпілій, яка була відшкодована частково в сумі 10000 гривень, про що потерпіла також не заперечила та врахував відсутність даних про вчинення обвинуваченим інших правопорушень після ДТП, що, на думку суду апеляційної інстанції, свідчить про його позитивну посткримінальну поведінку.
Зазначені обставини, апеляційний суд обґрунтовано визнав такими обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 , із зазначеним висновком погоджується і колегія суддів касаційної інстанції.
Виходячи з наведеного, на переконання колегії суддів апеляційної інстанції, обрана обвинуваченому форма реалізації кримінальної відповідальності з реальним відбуттям призначеного покарання не ґрунтується на правильному застосуванні кримінального закону та є явно несправедливою внаслідок суворості.
З урахуванням індивідуальних ознак вчиненого злочину, даних про особу ОСОБА_4 та обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, колегія суддів дійшла висновку про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства, та дійшла висновку про доцільність звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з покладенням на нього певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
На переконання колегії суддів, таке покарання є співмірним характеру протиправних дій, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів та не сприймається як явно несправедливе внаслідок м`якості чи недостатнє для досягнення мети покарання.
Ухвала апеляційного суду в частині призначення засудженому покарання достатньо вмотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК України. 
Таким чином, призначене  ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст. 75 КК України відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів. Підстав вважати його явно несправедливим колегія суддів не вбачає. Висновок суду про необхідність обрання засудженому саме такого покарання належно вмотивований.
Доводи касаційної скарги прокурора не містять даних про порушення судом апеляційної інстанції при розгляді провадження в частині призначення покарання норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятого рішення. 
За таких обставин, підстав для задоволення касаційної скарги колегія суддів не вбачає.
Ураховуючи викладене та керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК України, колегія суддів
постановила:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Львівського апеляційного суду від 17 липня  2024 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

 
ОСОБА_1                          ОСОБА_2                           ОСОБА_3