ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5368/24 Справа № 942/297/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Битяк І. Г. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2024 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
судді - доповідача Космачевської Т.В.,
суддів: Никифоряка Л.П., Халаджи О.В.,
розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро Дніпропетровської області апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2024 року в цивільній справі номер 942/297/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Охтирський відділ державної виконавчої служби в Охтирському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,

В С Т А Н О В И В:

В березні 2021 року до суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Охтирський відділ державної виконавчої служби в Охтирському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 02.04.2013 року Краснолуцький міський суд Луганської області ухвалив рішення у справі №413/1715/13-ц про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на дитину у розмірі частини всіх доходів відповідача та на її утримання у розмірі 1/6 частини до досягнення дитиною трьох років. Виконавчий лист про стягнення аліментів на дитину перебуває на виконанні Охтирського МРВ ДВС Південно-Східного МРМЮ (м. Суми). Відповідно до довідки, яка видана державним виконавцем, у боржника ОСОБА_3 станом на травень 2020 року наявна заборгованість зі сплати аліментів на суму 75718,24 грн, починаючи з жовтня 2014 по вересень 2020 року. Відповідач знав про стягнення з нього аліментів і частково їх сплачував, але у значно меншому розмірі ніж потрібно, потім перестав сплачувати, а сплатив заборгованість тільки у вересні 2020 року.
Позивачка просила суд стягнути з ОСОБА_3 на її користь неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів у розмірі 75718,24 грн, що становить не більше 100 відсотків заборгованості за аліментами.
Рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Охтирський міськрайонний відділ ДВС Сумської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати пов`язані з правовою допомогою в сумі 9200,00 грн.
Із вказаним рішенням не погодилась позивачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, просила скасувати рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області по справі за №942/297/21 від 27.03.2024 року, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Доводами апеляційної скарги наведено, що судом при постановленні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи; висновки суду не відповідають обставинам справи, що призвело до ухвалення помилкового та неправосудного рішення по справі.
Відповідач знав про наявні аліменти та частково сплачував їх, але у значно меншому розмірі ніж необхідно за окремі періоди, після взагалі перестав сплачувати, сплатив заборгованість тільки у вересні 2020 року. Тому позивачка вважає наявною вину відповідача у виникненні заборгованості зі сплати аліментів. 
Відповідно до постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 16 березня 2020 року, справа за №316/639/18, відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про презумпцію вини платника аліментів у разі виникнення заборгованості з їх сплати, та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ст. 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.
Головне мотивування суду першої інстанції й відмові в позові вбачається, що на момент звернення з позовом, а саме на 25.02.2021 року та і на момент ухвалення рішення, була, нібито, відсутня заборгованість зі сплати аліментів у відповідача, що є помилковим висновком суду.
Судом вказано, що відповідно до розрахунку наданого державним виконавцем Охтирського міськрайонного відділу ДВС Північно-Східного МРУ МЮ (м. Суми) від 05.01.2021 року, відповідач несвоєчасно та не у повному обсязі сплачував аліменти за період з жовтня 2014 по травень 2020 року. а тільки 29.09.2020 року сплатив заборгованість. Дана обставина свідчить про те, що відповідачем не доведено у відповідності до положень ст. 196 СК України, що він не сплачував аліментні платежі із поважної причини. Отже, судом помилково визначено, що за відсутності суми боргу за минулий час, відсутня підстава стягнення пені за прострочення сплати аліментів.
Відкликання виконавчого листа не зупиняє стягнення аліментів, не позбавляє відповідача обов`язку щодо сплати аліментів на утримання доньки, визначеним рішенням суду. 
Відповідач із часу закриття виконавчого провадження, а саме із квітня 2023 року, безпідставно не сплачує аліменти позивачці, останній платіж 02.03.2023 року - 1914,84 грн. 
Для підтвердження факту наявної на даний час заборгованості, стороною позивачки направлялась в суд заява про витребування доказів, якою просили суд, для повного, об`єктивного та неупередженого розгляду справи направити запит до ВДВС Охтирка для отримання розрахунку заборгованості по сплаті аліментів, за вказаний період із лютого 2023 року по дату ухвалення рішення, що має значення для справи, так як відповідач за повідомленням позивача їх не сплачує із закінчення виконавчого провадження, та має заборгованість.
Судом використано довідку від 23.10.2023 року на підтвердження відсутності боргу, яка на рік відстає від обставин справи та фактично була видана відповідачу одразу після закриття виконавчого провадження у справі та не підтверджує відсутність боргу на момент розгляду справи.
На підтвердження факту наявної суми боргу надано до апеляційного суду довідку зі ПАТ «ПриватБанк», згідно з якою видно, що відповідачем із лютого 2023 по лютий 2024 не здійснено жодного платежу по аліментам на виконання рішення Краснолуцького міського суду Луганської області від 02.04.2013 року №413/1715/13-ц на картковий рахунок позивачки. 
На даний картковий рахунок з відповідача утримувались аліментні відрахування з його роботи. З моменту поновлення рішення суду та виконавчого листа про стягнення аліментів, відповідачем сплачувались аліменти тільки на цей картковий рахунок позивачки ОСОБА_1 . 
Все це дає підстави для стягнення пені за прострочення сплати аліментів із відповідача на користь позивачки.
Щодо стягнення судових витрат на правову допомогу, зазначає, що в рішення суду жодним чином навіть не конкретизовано, за які саме послуги, та в яких сумах, але ж це має бути в мотивувальній частині рішення суду. Відповідачем жодного разу не заявлялось про стягнення судових витрат на всіх стадіях розгляду справи, а також не направлялись стороні позивача будь-які докази сплати витрат на правову допомогу, договір, акти, квитанції та інше. За обставин, суд прийняв документи, але не перевірив направлення їх позивачу. Це позбавило можливості сторону позивача зробити заяву про зменшення розміну витрат на правову допомогу, що призводить до дисбалансу прав сторін і надання судом змістовної процесуальної переваги стороні відповідача.
Від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив залишити апеляційну скаргу на рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області по справі №942/297/21 від 27.03.2024 року без задоволення, покласти судові витрати понесені відповідачем ОСОБА_5 у даній справі на позивачку ОСОБА_1 .
Апеляційна скарга підписана представником ОСОБА_2 , який є представником позивачки ОСОБА_1 на підставі довіреності. Будь-яких доказів того, що ОСОБА_2 є адвокатом до матеріалів справи не надано. У Єдиному реєстрі адвокатів відомості про те, що ОСОБА_2 має статус адвоката відсутні. Оскільки апеляційна скарга підписана представником який не є адвокатом, то дана апеляційна скарга підлягає поверненню позивачці ОСОБА_1 .
Позивачка замовчує перед судом ту обставину, що вона після відкриття 29.05.2020 року виконавчого провадження фактично повністю отримала всі нараховані виконавцем аліменти, а тепер намагається незаконно збагатитися та стягнути з відповідача, якщо можна так висловитись, повторно ще один розмір вже отриманих нею аліментів.
Між сторонами у справі, батьками дитини, було досягнуто домовленість про спосіб сплати аліментів, відповідно до яких ОСОБА_1 , починаючи з вересня 2014 року замість сплати аліментів користується належною. відповідачу нерухомістю (проживає та здає його власну квартиру в оренду, а отримані від оренди кошти залишає собі як аліменти). 
Позивачка ОСОБА_1 замовчує ту обставину, що вона на протязі досить тривалого часу, а це (з 01 жовтня 2014 року по червень 2020 року) фактично майже 6 (шість повних) років чомусь не відкривала примусового виконавчого провадження, і лише у 2020 року вирішила, що має заборгованість по сплаті аліментів, яких як вона нібито не отримувала від відповідача, вказуючи що нібито він цілих 6 років ухилявся від їх сплати.
ОСОБА_1 добровільно отримала від відповідача аліменти у вигляді орендної плати за належну відповідачу квартиру у АДРЕСА_1 з жовтня 2014 року про червень 2020 року, а це фактично - 69 місяців по 4000,00 російських рублів щомісяця = 276000,00 (двісті сімдесят шість тисяч) російських рублів. За офіційним курсом НБУ - 0,37 гривні за один рубль позивачка ОСОБА_1 отримала за вказаний період аліментів у вигляді орендної плати за квартиру належну відповідачу в сумі - 102120,00 грн.
Відповідач також звертає увагу суду апеляційної інстанції на ту обставину, що ОСОБА_3 за весь час після розлучення ніколи не ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків (сплати аліментів), своєчасно та в повному обсязі сплачував аліменти на утримання своєї доньки, а ситуація щодо ймовірної заборгованості по аліментам була створена позивачкою ОСОБА_1 умисно та штучно, виключно для досягнення інших цілей, зокрема, для незаконного вивезення дитини без згоди батька до Республіки Польща. 
Системний аналіз матеріалів виконавчого провадженні, яке було відкрито позивачкою ОСОБА_1 лише 29.05.2020 року, а це фактично майже через 7 (сім) років після розлучення, вказує на те, що батько дитини ОСОБА_3 ніколи не ухилявся від сплати аліментів, а навпаки добровільно вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання.
Стягнення пені, передбаченої абзац 1 ч. 1 ст. 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачені випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні.
Примусове виконавче провадження на території підконтрольній Державі Україна було відкрито лише 29 травня 2020 року. Державний виконавець після відкриття примусового виконавчого провадження лише 29 вересня 2020 року здійснив розрахунок заборгованості зі сплати боргу ОСОБА_3 та повідомив про це офіційно боржника визначивши, що станом на 29 вересня 2020 року його заборгованість зі сплати аліментів становить - 55015,16 гривень. Отримавши від виконавця вказаний розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, відповідач ОСОБА_3 в той же день - 29 вересня 2020 року добровільно перерахував на рахунок державної виконавчої служби кошти у розмірі - 55020,00 гривень, чим повністю погасив всю наявну заборгованість по аліментах. 
Всі ці обставини вказують на те, що провина відповідача в ухиленні від сплати аліментів відсутня. Відповідач ОСОБА_3 вжив усіх можливих заходів щодо сплати ним аліментів.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що нібито судом не була витребувана довідка з ДВС про наявність фактичної заборгованості зауважує, що до даної справи було залучено третю особу орган ДВС, на виконанні у якої знаходилось дане виконавче провадження про стягнення аліментів. Представником цієї третьої особи подавались до суду відомості про відсутність заборгованості у ОСОБА_3 зі сплати аліментів у даному виконавчому провадженні.
Щодо доводів апелянта про те, що по вказаному виконавчому провадженні відповідач ОСОБА_3 не сплачує аліментів із лютого 2023 року по лютий 2024 року зазначає, що дане виконавче провадження постановою державного виконавця закінчене 24.02.2023 року, а тому сплата аліментів за ним не передбачена законом. 
Крім цього, зміст заявленої до суду позовної заяви передбачає лише вимоги про нарахування та стягнення пені за прострочку сплати аліментів у період лише (з жовтня 2014 року по червень 2020 року), а тому дані заперечення виходять за межі заявлених позовних вимог позивачки.
Щодо доводів про те, що нібито відповідачем не заявлялось про стягнення понесених ним судових витрат на правничу допомогу у всіх стадіях розгляду цієї справи, зазначає, що вказані твердження не відповідають дійсності, оскільки відповідачем ОСОБА_3 на протязі тривалого часу розгляду цієї справи неодноразово, а саме, 17.01.2022 року, 03 лютого 2022 року, 23 лютого 2024 року, 04 січня 2024 року подавались клопотання про покладення витрат на правничу допомогу на позивачку ОСОБА_1 .
Позивачка ОСОБА_1 , яка подала позов особисто, участі у даній справі не брала, належним чином уповноваженого представника для участі у судових засіданнях не направила, у змісті позовної заяви вказала свою адресу постійного проживання на тимчасово окупованій території України, де не діють державні інституції України, про те сама вона протягом всього часу розгляду цієї справи у суді проживає разом зі своєю родиною за кордоном у Республіці Польща. Через цю об`єктивну обставину звинувачування відповідача ОСОБА_3 у тому, що він не надсилав поштою позивачці розмір понесених ним витрат на правничу допомогу на тимчасово окуповану територію України є не коректним.
Відповідач повідомляє, що відповідно до договору про надання правничої допомоги від 07 травня 2024 року поніс витрати на поштові відправлення у розмірі - 200,00 гривень, витрати на професійну правничу допомогу адвоката в суді апеляційної інстанції у такому розмірі: складання відзиву на апеляційну скаргу у розмірі - 6000,00 гривень, складання заяви про відвід судді - 1500 гривень.
Від інших учасників справи відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Пунктом 1 частини 4 статті 274 ЦПК України передбачено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім, зокрема, спорів про стягнення аліментів, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).
Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_6 , батьками якої відповідно до свідоцтва про народження є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с. 6, том 1).
Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 26.02.2020 року заяву ОСОБА_1 задоволено, та видано дублікат виконавчого листа, виданого Краснолуцьким міським судом Луганської області 02.04.2013 року у цивільній справі №413/1715/13-ц, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі частини з усіх видів заробітку, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 18.03.2013 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 7-8, том 1).
Начальником Хрустального міського відділу ДВС Східного міжрегіонального управління МЮ (м. Харків) 29.05.2020 року відкрито виконавче провадження ВП НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа (дубліката) №413/1715/13-ц, виданого 13.03.2020 року Краснолуцьким міським судом Луганської області (а.с. 52, том 1).
18.08.2020 року старшим державним виконавцем Хрустального міського відділу ДВС Східного міжрегіонального управління МЮ (м. Харків) виконавче провадження ВП НОМЕР_1 передано для виконання за місцем тимчасової реєстрації (тимчасового проживання) боржника - до Охтирського міськрайонного відділу ДВС Північно-Східного МРУ МЮ (м. Суми) (а.с. 53-53зв, том 1).
Постановою Охтирського міськрайонного відділу ДВС Північно-Східного МРУ МЮ (м. Суми) від 27.08.2020 року виконавче провадження прийняте до виконання (а.с. 54, том 1).
Відповідно до розрахунку наданого державним виконавцем Охтирського міськрайонного відділу ДВС Північно-Східного МРУ МЮ (м. Суми) від 05.01.2021 року у боржника ОСОБА_3 станом на грудень 2020 року відсутня заборгованість зі сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини. З цього ж розрахунку вбачається, що ОСОБА_3 несвоєчасно та не у повному обсязі сплачував аліменти за період з жовтня 2014 року по травень 2020 року (а.с. 4, 5, том 1).
29.09.2020 року ОСОБА_3 сплатив через депозитний рахунок виконавчої служби заборгованість за аліменти в сумі 55020,00 грн (а.с. 88, том 1).
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09.12.2022 року рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 10.01.2022 року скасоване та ухвалене нове про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів. Розмір аліментів, визначений рішенням Краснолуцького міського суду Луганської області від 02.04.2013 року у розмірі частини з усіх видів заробітку, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 18.03.2013 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , зменшено до 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня набрання рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття. Цією ж постановою суду апеляційної інстанції відкликано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання донько ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі частини з усіх видів заробітку, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 18.03.2013 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , виданий на підставі Краснолуцького міського суду Луганської області від 02.04.2013 року №413/1715/13-ц, з органу виконавчої служби (а.с. 213-222, том 3).
Відповідно до постанови державного виконавця Охтирського відділу ДВС в Охтирському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 24.02.2023 року виконавче провадження ВП НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа (дубліката) №413/1715/13-ц, виданого 13.03.2020 року Краснолуцьким міським судом Луганської області, закінчене на підставі п. 10 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з надходженням до відділу постанови Дніпровського апеляційного суду (справа №942/663/21) про відкликання з органу виконавчої служби виконавчого листа №413/1715/13-ц, що підлягає виконанню (а.с. 196, том 3).
Станом на 24.02.2023 року заборгованість зі сплати аліментів у ОСОБА_3 відсутня, що підтверджується довідкою начальника Охтирського відділу ДВС в Охтирському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 18.09.2023 року (а.с. 195, том 3). 
На підтвердження розміру витрат на правничу допомогу відповідачем надано договір про надання правової допомоги №01/05/22, укладений 01.05.2023 року між адвокатом Кутовим Я.А. та ОСОБА_3 (а.с. 115-117, том 3); ордер на надання правничої допомоги, виданий і підписаний адвокатом Кутовим Я.А. з метою надання правової допомоги ОСОБА_3 (а.с. 118, том 3); акти про надання юридичних послуг (виконання зобов`язань), де зазначені вид наданої послуги (виконаної роботи) та розмір винагороди за надану послугу (виконану роботу), які підписані адвокатом та клієнтом; квитанції про сплату клієнтом коштів за надані юридичні послуги на загальну суму 9200,00 грн (а.с. 121, 197, 231, том 3, а.с. 19, 29, том 4).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.
Задовольняючи заяву про стягнення з відповідачки судових витрат на професійну правничу допомогу суд першої інстанції виходив з того, що вказані судові витрати є обґрунтованими, з урахуванням того, що позивачці відмовлено у задоволенні позову.
Перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України).
За правилами ст. 195 СК України та ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.
Згідно із частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Частинами 1 та 2 статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».
Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.
Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.
Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі №661/905/19 (провадження №61-16670 сво 19) вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.
У Сімейному кодексі України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Тобто відповідач зобов`язаний довести відсутність його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів і сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.
При цьому стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.
Судом встановлено, що ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 26.02.2020 року заяву ОСОБА_1 задоволено та видано дублікат виконавчого листа, виданого Краснолуцьким міським судом Луганської області 02.04.2013 року у цивільній справі №413/1715/13-ц, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі частини з усіх видів заробітку, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 18.03.2013 року і до досягнення дитиною повноліття. 
Начальником Хрустального міського відділу ДВС Східного міжрегіонального управління МЮ (м. Харків) 29.05.2020 року відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа (дубліката) №413/1715/13-ц, виданого 13.03.2020 року Краснолуцьким міським судом Луганської області.
18.08.2020 року старшим державним виконавцем Хрустального міського відділу ДВС Східного міжрегіонального управління МЮ (м. Харків) виконавче провадження ВП НОМЕР_1 передано для виконання за місцем тимчасової реєстрації (тимчасового проживання) боржника - до Охтирського міськрайонного відділу ДВС Північно-Східного МРУ МЮ (м. Суми).
Постановою Охтирського міськрайонного відділу ДВС Північно-Східного МРУ МЮ (м. Суми) від 27.08.2020 року виконавче провадження прийняте до виконання
Відповідно до розрахунку наданого державним виконавцем Охтирського міськрайонного відділу ДВС Північно-Східного МРУ МЮ (м. Суми) від 05.01.2021 року у боржника ОСОБА_3 станом на грудень 2020 року відсутня заборгованість зі сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини. З цього ж розрахунку вбачається, що ОСОБА_3 несвоєчасно та не у повному обсязі сплачував аліменти за період з жовтня 2014 року по травень 2020 року.
29.09.2020 року ОСОБА_3 сплатив через депозитний рахунок виконавчої служби заборгованість за аліментами в сумі 55020,00 грн.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09.12.2022 року рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 10.01.2022 року скасоване та ухвалене нове про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів. Розмір аліментів, визначений рішенням Краснолуцького міського суду Луганської області від 02.04.2013 року у розмірі частини з усіх видів заробітку, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 18.03.2013 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , зменшено до 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня набрання рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття. Цією ж постановою суду апеляційної інстанції відкликано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі частини з усіх видів заробітку, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 18.03.2013 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , виданий на підставі Краснолуцького міського суду Луганської області від 02.04.2013 року №413/1715/13-ц, з органу виконавчої служби.
Відповідно до постанови державного виконавця Охтирського відділу ДВС в Охтирському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 24.02.2023 року виконавче провадження ВП НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа (дубліката) №413/1715/13-ц. виданого 13.03.2020 року Краснолуцьким міським судом Луганської області, закінчене на підставі п. 10 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з надходженням до відділу постанови Дніпровського апеляційного суду (справа №942/663/21) про відкликання з органу виконавчої служби виконавчого листа №413/1715/13-ц, що підлягає виконанню.
Станом на 24.02.2023 року заборгованість зі сплати аліментів у ОСОБА_3 відсутня, що підтверджується довідкою начальника Охтирського відділу ДВС в Охтирському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 18.09.2023 року.
Таким чином, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за пенею за прострочення сплати аліментів.
Розглядаючи доводи апеляційної скарги в частині оскарження стягнення витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд виходить з наступного.
Положеннями ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Приписами ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за власною ініціативою ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Отже, для відшкодування витрат на професійну правову допомогу, учасник справи зобов`язаний надати суду докази понесення таких витрат до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Судом встановлено, що на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу відповідачем надано договір про надання правової допомоги № 01/05/22, укладений 01.05.2023 року між адвокатом Кутовим Я.А. та ОСОБА_3; ордер на надання правничої допомоги, виданий і підписаний адвокатом Кутовим Я.А. з метою надання правової допомоги ОСОБА_3 ; акти про надання юридичних послуг (виконання зобов`язань), де зазначені вид наданої послуги (виконаної роботи) та розмір винагороди за надану послугу (виконану роботу), які підписані адвокатом та клієнтом на загальну суму 9200,00 грн; квитанції про сплату клієнтом коштів за надані юридичні послуги на загальну суму 9200,00 грн.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що клопотання відповідача ОСОБА_3 про стягнення витрат на правничу допомогу є обґрунтованими, тому з позивачки на його користь стягнуто витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9200,00 грн.
Апеляційний суд погоджується з даним висновком.
Наведені в апеляційній скарзі доводи, зводяться до незгоди з судовим рішеннями у справі та переоцінки доказів у справі, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994 року, пункт 29).
За таких обставин, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.
Апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.
Підстав для скасування судового рішення не вбачається.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення, рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2024 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: