ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8546/24 Справа № 205/4349/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Шавула В. С. Суддя у 2-й інстанції - Новікова  Г. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2024 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:
головуючого судді: Новікової Г.В. 
суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,
       за участю секретаря Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпріапеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Михайлової О.В. на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2018 року (повний текст складено 10.10.2018 року у м. Дніпро) у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду із зазначеним вище позовом, який обґрунтовувало тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 16.06.2006 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 8 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим строком повернення, що відповідає дії кредитної картки. 
В порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 30.04.2018 року має заборгованість в сумі 97 094,84 грн., з яких: заборгованості за кредитом у розмірі 5 820,64 грн., заборгованість з сплати процентів за користування кредитом у розмірі 82 325,45 грн., заборгованість з пені та комісії у розмірі 3 849,00 грн., штрафу (фіксованої частини) у розмірі 500,00 грн. та штрафу (процентної складової) у розмірі 4 599,75 грн.
Просив стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 97 094, 84 грн. та судовий збір у розмірі 1 762 грн. 
Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2018 року позовні вимоги задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором № б/н від 16.06.2006 року у сумі 97 094,84 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 5 820,64 грн., заборгованості з сплати процентів за користування кредитом у розмірі 82 325,45 грн., заборгованості з пені та комісії у розмірі 3 849,00 грн., штрафу (фіксованої частини) у розмірі 500,00 грн. та штрафу (процентної складової) у розмірі 4 599,75 грн., а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 762 грн.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19липня 2024 року представнику відповідача було відмовлено у прийнятті заяви про перегляд заочного рішення.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції як необґрунтоване та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, а також відкликати виконавчий лист. В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також не відповідність висновків суду обставинам справи.
Зазначає, що ОСОБА_1 не було належним чином повідомлено про розгляд справи, зокрема про судове засідання, під час якого було ухвалено оскаржуване заочне рішення. Судом першої інстанції ухвалено саме заочне рішення та його копія не була направлена відповідачу у встановленому законом порядку. Крім того звертає увагу, що в підписаній ОСОБА_1 анкеті-заяві позичальника від 16.06.2006 року відсутні відомості про тарифи, які застосовуються до укладеного договору, а надані банком умови та правила не можна вважати складовою частиною кредитного договору, оскільки вони не підписані сторонами. Також в анкеті-заяві відсутні будь які умови щодо отримання кредитної карти, її виду, розміру кредитного ліміту та процентів, відомості про відповідальність у вигляді пені. Підсумовуючи наведене вважає. що позивачем не доведено те, що договір було укладено саме на тих умовах, на яких побудовано позов та доданий до нього розрахунок. Крім того сплачені відповідачем банку кошти у загальній сумі перевищують розмір заявленої позивачем суми за тілом кредиту.
Позивач не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що відповідно до ч.3 ст. 360 ЦПК України не є перешкодою для перегляду рішення суду першої інстанції.
В судове засідання з`явилася представник ОСОБА_1  – адвокат Михайлова О.В.. Представник позивача повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином, про що свідчить довідки про доставку повістки до електронного кабінету. (а.с.75) 
Згідно із ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. 
Апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не з`явилися до суду, оскільки вони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи і від них не надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи із зазначенням поважності причин.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції  встановлено, що 16.06.2016 року АТ КБ «ПриватБанк» із ОСОБА_1 укладено кредитний договір шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, в якій відповідачка виразила згоду на те, що дана заява разом із Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також тарифами складає між сторонами договір про надання банківських послуг. 
До кредитного договору банк додав Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» в ПриватБанку, який не містить підпису ОСОБА_1 та копію паспорту ОСОБА_1 .. 
Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 30.04.2018 року складає 97 094,84 грн. та складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 5 820,64 грн., заборгованості з сплати процентів за користування кредитом у розмірі 82 325,45 грн., заборгованості з пені та комісії у розмірі 3 849,00 грн., штрафу (фіксованої частини) у розмірі 500,00 грн. та штрафу (процентної складової) у розмірі 4 599,75 грн.. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами було укладено кредитний договір, за яким відповідач свої зобов`язання належним чином не виконала та допустила прострочення повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, в наслідок чого їй було також зараховано погоджені сторонами пеню, комісію та штрафи.
Однак із таким висновком суду першої інстанції не можливо погодитись у повній мірі з огляду на наступне.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 указаного Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками,
у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
В анкеті-заяві, підписаній позичальником ОСОБА_1 від 16.06.2006 року процентна ставка не зазначена, як і будь-які штрафні санкції. Крім того дана анкета-заява не відображає жодної інформації щодо умов, на яких їй надаються кредитні кошти, їх суму та строки повернення. Однак у позовній заяві вказується сума отриманого відповідачем кредиту у розмірі 8 000 грн., яку вона не повернула у повному обсязі в результаті чого має заборгованість за тілом кредиту у розмірі 5 820,64 грн.
Задовольняючи позов в частині стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом та штрафних санкціях, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» складають між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.
Відповідно до ч.1 с. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому  статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Такий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, що відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд апеляційної інстанції враховує при ухваленні судового рішення.
Визначальним у даній категорії справ є не безпосередньо вид чи характеристика умов, щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.
Таким чином, судом першої інстанції не враховано, що у заяві позичальника, підписаною відповідачем, відсутні умови договору про розмір відсоткової ставки, встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Також суд першої інстанції не звернув увагу, що надані банком Умови та правила надання банківських послуг не визнаються відповідачем та не містять його особистого підпису.
За таких обставин зазначений витяг з умов, який міститься в матеріалах справи, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети ще в 2006 році. А отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, оскільки надані позивачем Умови та правила не містять підпису ОСОБА_1 ..
Без наданих підтверджень про конкретно запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов та Правил, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, відповідають нормам закону.
Документ, який би засвідчував отримання відповідачем під підпис цих умов та правил, які містять тарифи і основні умови кредитування, до суду першої інстанції також не було надано.
Таким чином суд першої інстанції прийшов до помилкових висновків про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь банку відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій.
Обґрунтованим колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 5 820,64 грн. з огляду на наступне.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17 наведено правовий висновок про те, що кредитор вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Як зазначено позивачем сума кредитного ліміту встановленого ОСОБА_1 складає 8 000 грн.. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач користувалась кредитними коштами із частковим погашенням заборгованості, з яких не повернула 5 820,64 грн., розмір якої відповідачем не спростовано.
Враховуючи, що фактично отримані та використані ОСОБА_1 кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини 2 статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а тому і вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
За таких підстав, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що наявні правові підстави для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 5 820, 64 грн.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги у частині недоведеності розміру фактично отриманих та неповернутих банку грошових коштів, які фактично зводяться до посилань про недоведеність пред`явлених позовних вимог та незаконність їх задоволення з підстав недоведеності.
Щодо доводів апеляційної скарги з приводу не повідомлення відповідача про розгляд справи, то зазначене спростовується матеріалами справи. Зокрема судом у встановленому законом порядку при відкритті провадження було зроблено запит за останнім відомим місцем проживання відповідача, на який повідомлено про зняття ОСОБА_1 з місця реєстрації у 2014 році за рішенням суду. Тому суд першої інстанції з урахуванням положень ч.11 ст. 128 ЦПК
України повідомив відповідача про розгляд справи шляхом опублікування відповідного оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, що є належним повідомленням.
Відкликання виконавчого листа не входить до повноважень апеляційної інстанції. 
Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи у частині вимог позову щодо процентів та штрафних санкцій, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню у цій частині та зміною загальної суми стягнутої заборгованості на 5 820,64 грн. (тіло кредиту).
Згідно із ч.13 ст. 141 ЦПК України у випадку коли суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Враховуючи те, що позовні вимоги банку підлягають частковому задоволенню та апеляційна скарга також задовольняється частково, сплачений сторонами судовий збір не підлягає відшкодуванню у зв`язку із взаємозарахуванням у відповідності до положень ч.10 ст. 141 ЦПК України.
Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 97 094,84 грн. що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст.368, 369, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  – адвоката Михайлової О.В.задовольнити частково.
Заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2018 року у частині стягнення заборгованості з пені та комісії у розмірі 3 849,00 грн., штрафу (фіксованої частини) у розмірі 500,00 грн. та штрафу (процентної складової) у розмірі 4 599,75 грн. скасувати. 
У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованостіз пені та комісії у розмірі 3 849,00 грн., штрафу (фіксованої частини) у розмірі 500,00 грн. та штрафу (процентної складової) у розмірі 4 599,75 грн. відмовити.
Заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2018 року в частині стягнутої загальної суми заборгованості «97094,84 грн.» змінити на «5 820,64 грн. (п`ять тисяч вісімсот двадцять тисяч гривень шістдесят чотири копійки) та виключити абзац щодо стягнення з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк»  витрат зі сплати судового збору у розмірі 1 762,00 грн.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: