ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
01 серпня 2024 року                    
м. Київ
 
справа № 522/11839/15-ц
провадження № 61-13372св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,
суддів: Дундар І. О., Коротуна В. М., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Пархоменка П. І.,
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Олком-Лізінг»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр факторингових послуг», Товариство з обмеженою відповідальністю «Енертер»,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 01 серпня 2023 року у складі колегії суддів: Комлевої О. С., Вадовської Л. М., Сєвєрової Є. С.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ТОВ «Олком-Лізінг», звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, ТОВ «Фінансова компанія «Центр факторингових послуг», ТОВ «Енертер», про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов мотивовано тим, що 11 травня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є АТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 66-0/МБ із змінами та доповненнями. Відповідно до умов кредитного договору банк надав ОСОБА_1 грошові кошти на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності з лімітом максимальної заборгованості 950 000,00 доларів США та 2 020 000,00 грн, строком повернення кредиту у повному обсязі до 10 травня 2022 року зі сплатою за користування кредитом відсотки, виходячи з відсоткових ставок, вказаних у пункті 3.1 кредитного договору.
З метою забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором банк уклав договори поруки від 11 травня 2007 року та додаткові угоди до них від 31 листопада 2007 року з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які зобов`язалися нести солідарну відповідальність з ОСОБА_1 за виконання кредитних зобов`язань.
Позичальник належним чином не виконувала умови кредитного договору та станом на 27 квітня 2015 року має кредитну заборгованість у розмірі 43 662 879,57 грн.
Просив суд:
стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором у розмірі 43 662 879,57 грн;
стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором у розмірі 43 662 879,57 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення мотивоване тим, що матеріалами справи не підтверджується розрахунок заборгованості, наданий позивачем на обґрунтування своїх позовних вимог. При цьому банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, звернувшись з письмовими вимогами про усунення порушень умов кредитного договору на адресу позичальника-іпотекодавця 12 травня 2011 року і 01 червня 2011 року, та здійснивши звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення апеляційного суду Миколаївської області від 09 квітня 2012 року (номер провадження № 22ц-802/12), а також стягнувши за рішенням апеляційного суду Одеської області (номер провадження: 22-ц/785/2443/15) від 17 березня 2015 року солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» заборгованість за кредитним договором в сумі 2 300 268,77 грн та 2 300 268,77 грн з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, у суду відсутні підстави для стягнення сум відсотків у вигляді сум строкової та простроченої заборгованості по відсоткам та пені за прострочення заборгованості по основному боргу, кредиту, відсоткам.
Крім того, позовну заяву було подана до суду 04 червня 2015 року, тобто в період дії договору про відступлення прав вимоги № 141212/ВПВ-8, відповідно до умов якого позивач відступив ТОВ «ФК «Центр факторингових послуг» право вимоги за кредитним договором. Отже, у позивача було відсутнє суб`єктивне право вимоги за цим договором. У зв`язку з чим матеріалами справи не підтверджується порушення прав ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за кредитним договором з підстав, зазначених у позові. Суд не приймає до уваги той факт, що договір про відступлення прав вимоги від 12 грудня 2014 року № 141212/ВПВ-8 було розірвано 08 червня 2015 року на підставі договору про дострокове розірвання, оскільки вказана підстава (правопороджуючий юридичний факт) виникла вже після подачі позову, позивач на цю обставину не посилався та не скористався своїм правом на зміну підстав позову. 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09 листопада 2020 року замінено у справі позивача АТ «Банк «Фінанси та Кредит» на його правонаступника ТОВ «Олком-Лізінг».
Постановою Одеського апеляційного суду від 01 серпня 2023 року апеляційну скаргу АТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ТОВ «Олком-Лізінг», задоволено частково. 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2019 року в частині відмови у стягненні 3 % річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.
Стягнено солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Олком-Лізінг» 15 910,18 грн.
Стягнено солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ТОВ «Олком-Лізінг» 15 910,18 грн.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимоги банку про стягнення процентів за ставкою, встановленою у кредитному договору, після того, як кредитний договір припинив свою дію, після стягнення заборгованості в судовому порядку, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та задоволенню не підлягають. Водночас у охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, у цій справі кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.
З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з позовом, позивачем розраховані відсотки відповідно до кредитного договору, також у позові є посилання на частину другу статті 625 ЦК України та банк зазначає, що має право на стягнення 3 % річних.
З урахуванням того, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2013 року стягнуто з відповідачів заборгованість у розмірі 2 300 268,77 грн, колегія суддів приходить висновку, що саме на цю суму заборгованості нараховуються 3 % річних з моменту ухвалення судового рішення, а саме з 17 березня 2013 року по день звернення з позовом до суду - 10 червня 2015 року, а тому до стягненню підлягає 15 910,18 грн. 
Доводи апеляційної скарги про те, що судом необґрунтовано прийнято до уваги подання позову під час відсутності прав вимоги у банку, колегія суддів вважає не обґрунтованим з тих підстав, що провадження було відкрито 06 липня 2015 року, тобто після розірвання договору та повернення банку 08 червня 2015 року прав вимоги.
Аргументи учасників справи
У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просила постанову апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що у тексті позовної заяви є розрахунок заборгованості за трьома кредитними договорами і ця заборгованість складається з: суми строкової заборгованості за основним боргом кредиту, суми простроченої заборгованості за основним боргом кредиту, суми строкової заборгованості за відсотками, пені за прострочення заборгованості за основним боргом кредиту, відсотками. Не зважаючи на те, позовна заява і містить цитування статті 625 ЦК України, проте ніякого розрахунку 3 % річних у позовній заяві або додатках до неї немає. У прохальній частині позовної заяви позивач не просив стягувати 3% річних.
Суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, він не розглядав позовну вимогу про стягнення 3 % річних, оскільки вона позивачем не заявлялась, тоді як суд апеляційної інстанції, порушивши норми процесуального права, вийшов за межі заявлених позовних вимог, змусив позивача надати розрахунок 3 % річних і стягнув їх. Крім того, в апеляційній скарзі позивач також не зазначав про стягнення 3 % річних та оскаржував рішення суду першої інстанції про відмову у стягнення заборгованості за трьома кредитними договорами, яка складається з основної суми боргу та відсотками за кредитами. Банк не оскаржував рішення суду з підстав відмови у стягненні 3 % річних, оскільки не заявляв вимог про їх стягнення. Апеляційний суд не має права змінювати вимоги позову.
Суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» взагалі не мав права звертатись з цим позовом, оскільки на момент подачі позову діяв договір відступлення права вимоги за кредитними договорами. Проте суд апеляційної інстанції вважав, шо позивач мав право заявляти позовні вимоги, оскільки провадження було відкрито після розірвання договору відступлення права вимоги. Такий висновок є хибним з огляду на те, що право на звернення до суду пов`язано саме з датою його реалізації (подачею позову), а не відкриття провадження у справі судом першої інстанції. На момент звернення до суду у банку не було вже порушених прав, оскільки своє право вимоги за кредитними договорами він відступив іншій особі.
            У жовтні 2023 року ТОВ «Олком-Лізинг» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу та просило у задоволенні касаційної скарги відмовити, оскаржену постанову апеляційного суду залишити без змін, закрити провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України.
Відзив мотивовано тим, що скаржник у касаційній скарзі наводить постанови Верховного Суду, що не є подібними до обставин цієї справи, а також належним чином не обґрунтовує в чому саме полягає порушення норми процесуального і неправильне застосування норм матеріального права. За таких обставин провадження у справі підлягає закриттю. 
Посилаючись у касаційній скарзі на висновки Верховного Суду,  ОСОБА_1 фактично «вириває» з контексту окремі абзаци та трактує їх на свою користь. 
Аргументи про те, що апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог безпідставні, оскільки звертаючись до суду з позовом ТОВ «Олком-Лізинг у своїх додаткових поясненнях розрахував відсотки відповідно до кредитного договору за порушення грошових зобов`язань у порядку статті 625 ЦК України. Також у позові ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було зазначено щодо права на стягнення 3 % річних з посиланням на частину другу статті 625 ЦК України.
Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи
Ухвалою Верховного Суду від 21 вересня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі.
В ухвалі зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави передбачені пунктом 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 27 березня 2019 року у справі № 220/421/17, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц; у постановах Верховного Суду: від 08 серпня 2018 року у справі № 450/1686/17, від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17). 
Ухвалою Верховного Суду від 24 липня 2024 року справу призначено до судового розгляду.
Аналіз змісту касаційної скарги свідчить про те, що постанова апеляційного суду оскаржується в частині стягнення 3 % річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України.
Позиція Верховного Суду
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)). 
Згідно із частиною першою статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (пункти 4, 5 частини другої статті 175 ЦПК України).
Позивач вправі збільшити або зменшити розміру позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження (пункт 2 частини другої статті 49 ЦПК України).
До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі (частини третя статті 49 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина перша, друга статті 264 ЦПК України).
У резолютивній частині рішення зазначається висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог (пункт 1 частини п`ятої статті 265 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (частини перша, шоста статті 367 ЦПК України).
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 220/421/17 (провадження № 14-603цс18), на яку посилається заявник, вказано, що «позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову. […] Частиною першою, шостою статті 367 та частиною першою статті 368 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги та в межах заявлених позовних вимог. Змінювати за власним розсудом предмет і підставу позову суд апеляційної інстанції не уповноважений».
У постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2018 року у справі № 450/1686/17 (провадження № 61-6103ск19), на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.
У справі, що переглядається:
позивач просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором у розмірі 43 662 879,57 грн, стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором у розмірі 43 662 879,57 грн. Прохальна частина позовної заяви не містить вимоги про стягнення з відповідачів на користь позивача 3 % річних на підставі вимог частини другої статті 625 ЦК України;
зміст позовної заяви та доданий до позову розрахунок заборгованості не містить обґрунтувань та підстав стягнення 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України, згідно з яким станом на 27 квітня 2015 року заборгованість складає:
за кредитним договором № 66-07/МБдоп1 від 21 травня 2007 року: сума строкової заборгованості по основному боргу кредиту - 354 227,3 дол. США (7 952 980,28 грн); сума простроченої заборгованості по основному боргу кредиту - 131 530,75 дол. США (2 953 079,73 грн); сума строкової заборгованості по відсоткам - 6 462,65 дол. США (145 097,11 грн); сума простроченої заборгованості по відсоткам - 179 670,70 дол. США (4 033 900,02 грн); пеня - 6 207 406,08 грн;
за кредитним договором № 66-07/МБдоп2 від 23 травня 2007 року: сума строкової заборгованості по основному боргу кредиту - 308 834,5 дол. США (6 933 837,93 грн); сума простроченої заборгованості по основному боргу кредиту - 115 303,42 дол. США (2 953 079,73 грн); сума строкової заборгованості по відсоткам - 5 645,07 дол. США (126 741,09 грн); сума простроченої заборгованості по відсоткам - 157 764,07 дол. США (3 542 060,44 грн); пеня - 5 734 651,71 грн;
за кредитним договором № 66-07/МБдоп4 від 30 листопада 2007 року: сума строкової заборгованості по основному боргу кредиту - 1 401 865,6 грн; сума простроченої по основному боргу кредиту - 478 381,48 грн.; сума строкової заборгованості по відсоткам - 21 542,10 грн; сума простроченої заборгованості по відсоткам - 758 812,32 грн); пеня - 1 143 773,96 грн;
у встановленому законом порядку позивач не змінював предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви, відповідно, суд першої інстанції такої вимоги не вирішував;
в апеляційній скарзі та додаткових поясненнях до апеляційної скарги позивач вказував, що є підстави для задоволення позовних вимог про стягнення процентів річних, заявлених відповідно до умов кредитного договору, з урахуванням частини другої статті 625 ЦК України (т. 6, а. с. 14, 185- 186); 24 травня 2021 року ТОВ «Олком-Лізинг» надало до апеляційного суду (на виконання вимог суду) додаткові пояснення, в який навело розрахунок 3 % річних на кредитну заборгованість на підставі статті 625 ЦК України (т. 6, а. с. 233- 236);
апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог і в частині стягнення відсотків, заявлених відповідно до умов кредитного договору. Позивач рішення судів в цій частині не оскаржує;
апеляційний суд не врахував, що у частині другій статті 625 ЦК України передбачено право вимоги кредитора сплати процентів річних від простроченої суми грошового зобов`язання в розмірах: встановленому договором; встановленому законом; якщо розмір процентів не встановлений договором або законом - 3 % річних. Позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти, зокрема, розмір та підставу вимоги про стягнення процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. Суд не має повноважень самостійно формулювати позовні вимоги замість позивача. Тому саме лише посилання на частину другу статті 625 ЦК України, відповідне обґрунтування вимоги про стягнення процентів річних, заявлених відповідно до умов кредитного договору, не є підставою для вирішення судом питання про стягнення 3 % річних, якщо така позовна вимога не заявлена.
Тому апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог, у зв`язку з чим помилково вирішував питання про стягнення 3 % річних.
Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги в частині, що на момент подачі позову діяв договір відступлення права вимоги за кредитними договорами і ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» взагалі не мав права звертатись з цим позовом.
Суди встановили, що 12 грудня 2014 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на підставі договору про відступлення прав вимоги № 141212/ВПВ-8 відступив ТОВ «ФК «Центр факторингових послуг» право вимоги за кредитним договором 66-07/МБ на загальну суму 1 654 903,07 доларів США та 3 014 356,22 грн. 08 червня 2015 року договором про дострокове розірвання було розірвано договір про відступлення прав вимоги № 141212/ВПВ-8. 
Оскільки відповідний договір про відступлення прав вимоги розірвано 08 червня 2015 року, зазначена обставина не могла бути підставою для відмови у позові ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» при ухваленні судом першої інстанції рішення у справі 22 листопада 2019 року.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду в оскарженій частині прийнята без додержання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову апеляційного суду в частині стягнення 3 % річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК Українискасувати.
З огляду на висновки суду касаційної інстанції за результатом перегляду справи, відсутні підстави для задоволення клопотання ТОВ «Олком-Лізінг» про закриття касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити частково.
Постанову Одеського апеляційного суду від 01 серпня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Олком-Лізінг» 3 % річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України скасувати.
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Одеського апеляційного суду від  01 серпня 2023 року в скасованій частині втрачає законну силу і подальшому виконанню не підлягає.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                           В. І. Крат
 
Судді:                                                                                     І. О. Дундар
 
В. М. Коротун
 
Є. В. Краснощоков
 
П. І. Пархоменко