ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

09 липня 2024 року 	м. Дніпро	справа № 340/846/24	
                                                                                Суддя І інстанції – Дегтярьова С.В.

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Чепурнова Д.В. (доповідач),
                               суддів:  Сафронової С.В., Коршуна А.О.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1    до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним позовом до суду в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) №573 від 27.01.2024 р. «Про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 сержантом призваним по мобілізації ОСОБА_1 », відповідно до якого ОСОБА_1 вважається таким, яким самовільно залишив місце служби;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 надати ОСОБА_1 направлення на стаціонарне лікування до відповідного закладу охорони здоров`я поза розташуванням військової частини НОМЕР_1 та направлення на проходження військово-лікарської комісії.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що, проходить військову службу за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_1 на посаді водія, що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_2 . Стан його здоров`я під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 погіршився, у зв`язку з чим він неодноразово звертався до командування військової частини НОМЕР_1 з метою надання медичної допомоги та направлення на лікування. Однак, звернення позивача систематично ігнорувалися. Тому задля збереження стану свого здоров`я, покинув розташування військової частини та вирушив до місця свого проживання. Натомість, командуванням військової частини НОМЕР_1 прийняло оскаржуваний наказ про визнання позивача таким, що самовільно залишив місце служби.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2024 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено. 
Не погодившись з даним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу в якій просить  рішення суду скасувати та прийняти нове рішення яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована тим, що  суд першої інстанції ухвалюючи рішення неповно з`ясував обставини справи, допустивши поверхневий підхід до дослідження обставин справи, зробив висновки, які не відповідають обставинам справи та визнав обставини встановленими, тоді як вони не були доведеними. Вказує, що на день призначення службового розслідування  відповідачу було достовірно відомо про місце перебування позивача, тоді як в акті службового розслідування вказано протилежне. Суд першої інстанції не прийняв до уваги аргументи позивача про те, що  командуванням військової частини НОМЕР_1 не розглянуло його рапорти та замість  надання йому направлення на стаціонарне лікування до закладу охорони здоров`я та та проходження ВЛК , прийнято наказ про визнання таким, що самовільно залишив місце служби. Рапорт позивача не було розглянуто командуванням ані до дня призначення службового розслідування, ані у період його проведення. Відповідачем не було виконано свого обв`язку щодо надання позивачу медичної допомоги, чим порушено гарантоване йому право на медичну допомогу, а тому задля збереження свого здоров`я, здійснення лікування та недопущення непоправного погіршення наявних захворювань, позивач був змушений вирушити до місця свого проживання.
У письмовому відзиві на  апеляційну скаргу Військова частина НОМЕР_1 просить відмовити у  її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування  судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.  
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходить військову службу за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_1 на посаді водія, що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_2 (копія додається). 
З довідки від 29.09.2023, вбачається, що ОСОБА_1 було встановлено діагноз: гіпертонічна хвороба II ст. (а.с.13зв).
З довідки від 02.10.2023, вбачається, що позивачу встановлено діагноз: міопія ст.1 правого ока, ангіопатія сітківки обох очей (а.с.14).
03.12.2023 командування військової частини НОМЕР_1 повідомило, що ОСОБА_1 разом з братом, ОСОБА_2 , який також проходить службу в в/ч НОМЕР_1 , переводять на посади штурмовиків - позивача до 4 аеромобільної бригади, а його брата - до 2 ДШБ.
04.12.2023 командування наказало ОСОБА_1 та його брату здати зброю і речове майно, про що їм було поставлено відповідні відмітки у військових квитках.
Позивач у позові вказав, що він та його брат не проходили відповідну підготовку для зайняття посади штурмовика, а також не проходили медичний огляд військово-лікарською комісією з метою визначення придатності для зайняття посади штурмовиків. 
Також позивач зазначає, що за станом здоров`я він не може виконувати військові обов`язки на посаді штурмовика, навчання для виконання таких обов`язків він не проходив.
Документальних доказів звернення позивача з рапортом про направлення його на обстеження, лікарську комісію або на лікування під час знаходження у військовій частині суду не надано. В позові позивач зазначає, що до командування з приводу необхідності отримання медичної допомоги звертався в усній формі, однак йому було в цьому відмовлено.
ОСОБА_1 після здачі зброї покинув розташування військової частини НОМЕР_1 та  повернувся до свого місця проживання – АДРЕСА_1 , про що ним вказано в рапорті від 19.12.2023 року (а.с.15). Коли саме він здійснив ці дії, позивач не зазначає.
31.12.2023 року командир роти протитанкових ракетних комплексів військової частини НОМЕР_1 подав командиру військової частини НОМЕР_1 рапорт про те, що о 06 годині 00 хвилин 31 грудня 2023 року при перевірці особового складу роти протитанкових ракетних комплексів військової частини НОМЕР_1 , що тимчасово дислокується в АДРЕСА_2 , було виявлено відсутність водія 1  відділення  протитанкових ракетних комплексів 2 взводу протитанкових ракетних  комплексів  роти  протитанкових  ракетних  комплексів  військової частини НОМЕР_1  сержанта,  призваного  по  мобілізації, ОСОБА_1 . Особисті речі та засоби захисту сержант, призваний по мобілізації, ОСОБА_1 не взяв з собою. Зброя сержанта ОСОБА_1 знаходиться в підрозділі. Пошукові заходи не дали своїх результатів. 
Командир просив призначити службове розслідування.
01.01.2024 року оперативний черговий військової частини НОМЕР_3 доповів командиру військової частини НОМЕР_4 , начальнику ІНФОРМАЦІЯ_2 , начальнику ІНФОРМАЦІЯ_3 , начальнику ІНФОРМАЦІЯ_4 про самовільне залишення місця служби ОСОБА_1 (а.с.38).
Матеріали справи містять копію наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 07.01.2024 року №76 про призначення службового розслідування за фактом самовільного залишення місця служби військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_1 сержантом, призваним по мобілізації, ОСОБА_1 (а.с.36).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 27.01.2024 року №573 за самовільне залишення місця служби з 06 години 00 хвилин 31.12.2023 року, а саме – пункт тимчасової дислокації в селі Різдвянка, Новомиколаївського району, Запорізької області військової частини НОМЕР_1 на ОСОБА_1 накладено стягнення у вигляді суворої догани. Також вирішено до наказів на виплату винагороди за грудень 2023 року не включати позивача аж по місяць повернення включно, позбавити премії, вивести у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 (а.с.20).
Вважаючи цей наказ протиправним, позивач звернувся до суду.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з підтвердження  факту самовільного залишення позивачем місця несення служби, та відсутністю  доказів звернення позивача під час знаходження у військовій часитні з рапортом про направлення його на ВЛК або до лікувального закладу.
Колегія суддів погоджується з таким висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 2 указаного Закону військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно ч. 4 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби:
1) на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять);
2) на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби;
3) поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника);
4) під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою;
5) під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.
Отже, військовослужбовець вважається таким, що виконує обов`язки військової служби, на території військової частини, на шляху прямування на службу або із служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначає Статут внутрішньої служби.
Відповідно до ст. 11 Статуту внутрішньої служби необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок (абз. 2); бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим (абз. 3); беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини (абз. 4).
Згідно зі ст. 12 Статуту внутрішньої служби про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо).
Статтею  14  Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України  (далі -  Статут) визначено,  що  із  службових  та  особистих  питань  військовослужбовець  повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити наступного прямого начальника.
Приписи ст. 16 Статуту внутрішньої служби визначають, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Військовослужбовці повинні постійно бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей, зобов`язані завжди пам`ятати, що за їх поведінкою судять не лише про них, а й про Збройні Сили України в цілому (ч. 1 ст. 49 Статуту внутрішньої служби).
При цьому статтею 26 Статуту внутрішньої служби передбачено, що військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України «Про оборону України» дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Відповідно до статті 260 Статуту, на стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини військовослужбовці направляються за висновком лікаря військової частини, а для подання невідкладної допомоги за відсутності лікаря - черговим фельдшером (санітарним інструктором) медичного пункту з одночасним доповіданням про це начальникові медичної служби і черговому військової частини. До лікувальних закладів хворі доставляються у супроводі фельдшера (санітарного інструктора).
Відповідно до пункту 1.1 розділу І Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 №402, військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.
Відповідно до статті 262 Статуту, обмін медичної та іншої документації в особливий період   може   відбуватись   шляхом   направлення   таких   документів   електронною  поштою.
Згідно з п. 7.11 Інструкції з діловодства та документування управлінської інформації в електронній формі в Міністерстві оборони України та Генеральному штабі Збройних Сил України, затвердженої Наказом Міністерства оброни України №370 від 26.07.2018, документи, в яких строк виконання не зазначено, які не є документами інформаційного характеру або не містять контрольних завдань, повинні бути виконані не пізніше ніж за 30 днів з моменту реєстрації документа в Міноборони (Генеральному штабі) або структурному підрозділі, до якого надійшов документ.
Дисциплінарний статут визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.
Усі військовослужбовці Збройних Сил України незалежно від своїх військових звань, службового становища та заслуг повинні неухильно керуватися вимогами Дисциплінарного статуту.
Приписи статей 1, 2 Дисциплінарного статуту визначають, що військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.
Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.
Із змісту ст. 4 Дисциплінарного статуту вбачається, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця, зокрема, додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів бути пильним, зберігати державну таємницю (абз. 2); виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету (абз. 5); поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків (абз. 6).
За правилами статті 5 Дисциплінарного статуту за стан військової дисципліни у з`єднанні, військовій частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення.
Стан військової дисципліни у військовій частині (підрозділі), закладі, установі та організації визначається здатністю особового складу виконувати в повному обсязі та в строк поставлені завдання, морально-психологічним станом особового складу, спроможністю командирів підтримувати на належному рівні військову дисципліну.
Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків, а також з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України «Про оборону України».
Відповідно до ст.11 Статуту, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.
Згідно зі ст. 16 Статуту передбачено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
За приписами статей 26-27 Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення кримінального правопорушення військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.
Відповідно до ст. 45 Дисциплінарного статуту у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення. За вчинення правопорушень, пов`язаних із корупцією, військовослужбовці несуть відповідальність згідно з Кодексом України про адміністративні правопорушення. У разі вчинення кримінального правопорушення військовослужбовець притягається до кримінальної відповідальності.
Статтею 84 Дисциплінарного статуту передбачено, що прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.
Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.
Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України визначається наказом Міністерства оборони України, в інших військових формуваннях, правоохоронних органах спеціального призначення - наказами державних органів, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування, утворені відповідно до законів України, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України(ч. ч. 1, 3, 7 ст. 85 Дисциплінарного статуту).
За правилами ст. 86 Дисциплінарного статуту якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення.
Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.
Відповідно до п.1 розділу І Порядку проведення службового розслідування у Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства Оборони України від 21 листопада 2017 року №608 (далі - Порядок), службове розслідування - комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.
Відповідно до п. 1 розділу IV Порядку, особи, які проводять службове розслідування, відповідають за всебічність, повноту, своєчасність та об`єктивність його проведення, додержання законодавства України, а також за нерозголошення інформації, яка стосується службового розслідування.
Відповідно до п. 1 розділу IV Порядку, особи, які проводять службове розслідування зобов`язані виявляти (з`ясовувати) обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення.
Пунктом 3 розділу ІІ Порядку №608 визначено, що службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; ступеня вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння).
У відповідності до вимог п.п. 1, 3, 8, 9 Розділу ІІІ Порядку №608 рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення.
Службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), у якому зазначаються підстава, обґрунтування або мета призначення службового розслідування, особа, стосовно якої воно проводиться, строк проведення службового розслідування, а також визначаються посадова (службова) особа, якій доручено його проведення, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування (далі - особи, які проводять службове розслідування).
Днем початку службового розслідування вважається день видання наказу про його призначення. Днем закінчення службового розслідування вважається день надання командиру (начальнику), який призначив службове розслідування, акта службового розслідування та матеріалів на розгляд, визначений в наказі про призначення службового розслідування.
Особи, які проводять службове розслідування, відповідають за всебічність, повноту, своєчасність та об`єктивність його проведення, додержання законодавства України, а також за нерозголошення інформації, яка стосується службового розслідування.
Посадові (службові) особи Збройних Сил зобов`язані надавати письмові пояснення по суті предмета службового розслідування та поставлених їм питань, а за попередньою згодою керівника - документи чи матеріали відповідно до своїх службових обов`язків.
Згідно із пунктами 1, 5, 6 Розділу V Порядку від 21.11.2017 року №608 за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.
Окремими пунктами розділу VІ Порядку №608 передбачено, що за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу. Вид дисциплінарного стягнення визначається особисто службовою особою, яка призначила службове розслідування, в аркуші резолюції або на висновку за результатами службового розслідування або безпосередньо в наказі про притягнення до дисциплінарної відповідальності.
Дисциплінарне стягнення накладається у строки, визначені Дисциплінарним статутом Збройних Сил України.
Якщо військовослужбовець вважає, що не вчинив правопорушення, він має право протягом місяця з дня накладення дисциплінарного стягнення подати скаргу старшому командиру (начальнику) або звернутися до суду у визначений законом строк.
Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини (начальник) письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.
Відповідно до п. 13 розділу III Порядку, службове розслідування має бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). В окремих випадках цей строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більше ніж на один місяць. Загальний строк службового розслідування не може перевищувати двох місяців.
Як вірно встановлено судом першої інстанції позивачем суду не надано документальних доказів звернення під час несення служби у військовій часитні до безпосереднього (або наступного прямого) начальника із рапортом про необхідність направлення його на лікування, проходження лікарської комісії із додаванням доказів погіршення здоров`я, в тому числі, і тих довідок, що додано до позовної заяви.
Матеріали справи містять копії рапортів від 19.12.2023 року на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 (а.с.15-16).
Так, першим рапортом ОСОБА_1 просить направити його до закладу охорони здоров`я поза розташуванням військової частини на стаціонарне лікування, а також на проходження військово-лікарської комісії з метою визначення ступеню придатності до військової служби за його військовою спеціальністю (посадою) та визначення можливої посади, яка відповідатиме його стану здоров`я. При цьому таке направлення він просить надіслати вже за адресою свого проживання, так як в цьому рапорті він вже повідомляє про те, що покинув розташування військової частини НОМЕР_1 .
За таких обставин суд першої інстанції вірно зазначив, що  позивач станом на 19.12.2023 року вже був відсутній у військовій частині.
Другим рапортом він просить командира військової частини НОМЕР_1 перевести його з військової частини НОМЕР_1 до військової частини НОМЕР_5 . До рапорту він додає копію письмової згоди №1528 від 09.12.2023 року командира військової частини НОМЕР_5 (а.с.14-17).
Вказані рапорти позивач направив до ІНФОРМАЦІЯ_5 .
ІНФОРМАЦІЯ_6 повідомив ОСОБА_1 що отримано його рапорти 22 грудня 2023 року та направлено до командування військової частини НОМЕР_1 (а.с.17зв). Дати направлення до військової частини НОМЕР_1 комісаріатом не зазначено.
Спростовуючи доводи позивача про те, що командуванням військової частини НОМЕР_1 не розглянуло рапорти ОСОБА_1 від 19.12.2023 та замість надання йому направлення на стаціонарне лікування до закладу охорони здоров`я та проходження ВЛК, прийнято наказ про визнання таким, що самовільно залишив місце служби, суд першої інстанції вірно зазначив, що в самих рапортах від 19.12.2023 року позивач вказує що він вже на момент їх написання здав зброю та залишив розташування військової частини НОМЕР_1 . При цьому, нерозгляд рапорту про направлення на лікування та ВЛК не дає позивачу правових підстав для самовільного залишення військової частини.
Крім того, з  медичної характеристики, виданої начальником медичної служби військової частини НОМЕР_1 від 01.01.2024 року, вбачається, що за період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , ОСОБА_1 за медичною допомогою не звертався, стаціонарно та амбулаторно не лікувався. Діагноз – здоровий (а.с.41). 
Пунктом 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі – Положення №1153) передбачана можливість зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання. 
Так, відповідно до п.14 п.116 Положення №1153, таке зарахування допускається у разі якщо військовослужбовці відсутні понад десять діб, - до повернення військовослужбовців у військову частину (у разі неприйняття іншого рішення про дальше проходження ними військової служби) або до дня набрання чинності рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми чи оголошення померлими, або до дня набрання законної сили вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі.
Відповідно до пункту 15 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року №260, грошове забезпечення не виплачується, у тому числі, за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше.
Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.
Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.
Згідно із підпунктом 1 пункту 5 розділу ХVI Порядку від 07.06.2018 року №260 військовослужбовцям щомісячні премії не виплачуються, зокрема, за невихід на службу (навчання) без поважних причин - за місяць, у якому здійснено таке порушення.
З огляду на те, що ОСОБА_1 самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 до 19.12.2023 року, суд вважає, що у командира військової частини НОМЕР_1 були наявні підстави для зарахування позивача в розпорядження та позбавлення грошових виплат, оскаржуваним наказом.
Відповідно до статті 87 Дисциплінарного статуту ЗСУ дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення, не враховуючи часу перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці. 
Дисциплінарне стягнення не може бути накладено після шести місяців з дня виявлення правопорушення. До зазначеного строку не зараховується час проведення службового розслідування, перебування військовослужбовця на лікуванні, у відпустці, під вартою, а також час відсутності на службі без поважних причин.
Відповідно до приписів ст.86 Дисциплінарного статуту ЗСУ, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення.
Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.
Відповідно до ст. 48 Дисциплінарного статуту, на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення:
а) зауваження;
б) догана;
в) сувора догана;
г)  позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти);
г) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби);
д) пониження в посаді;
є) пониження у військовому  званні на один ступінь (стосовно  осіб сержантського
(старшинського) та офіцерського складу);
є)   пониження  у   військовому  званні   з  переведенням   на  нижчу   посаду   (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу);
ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період,    військову    службу    за    призовом    осіб    офіцерського    складу,    а    також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).
Виходячи з викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції  про правомірність застосування до позивача дисциплінарного стягнення оскарженим наказом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зобов`язання надати ОСОБА_1 , медичну допомогу, а саме: надати направлення на стаціонарне лікування до відповідного закладу охорони здоров`я поза розташуванням військової частини НОМЕР_1 та направлення на проходження військово-лікарської комісії, суд першої інстанції вірно виходив з наступного. 
Положенням про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, а саме - підпунктом б п. 6 розділу 6 Положення, передбачено, що направлення на медичний огляд проводиться військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби): прямими начальниками від командира окремої частини, йому рівних та вище, органами управління та підрозділів Військової служби правопорядку Збройних Сил України, прокуратурою, судом, начальниками гарнізонів, штатних ВЛК, військових лікувальних закладів за місцем лікування, військовими комендантами гарнізонів та військовими комісарами.
Тобто, для проходження лікування військовослужбовець має отримати відповідне направлення на таке лікування.
В той же час матеріали справи не містять доказів того що позивач під час  знаходження у військовій частині звертався до відповідача із рапортом, заявою тощо про направлення його на ВЛК або до лікувального закладу.
Враховуючи викладене суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права, вірно встановив фактичні обставини справи та дав їм правову оцінку, доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки висновків зроблених судом першої інстанції, що не може бути підставою для скасування судового рішення. 
Керуючись п.1 ч. 1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2024 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили.
В повному обсязі постанова складена 09 липня 2024 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      Д.В. Чепурнов 

                               суддя                                                                      С.В. Сафронова 

                               суддя                                                                      А.О. Коршун