ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 червня 2024 року
м. Київ
справа № 161/13491/22
провадження № 61-1472св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Олійник А. С., Сердюка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк»,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Наталія Станіславівна, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Юхименко Ольга Леонідівна,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Курило Вікторія Григорівна, на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 1 листопада 
2022 року, постановлену суддею Черняком В. В., та постанову Волинського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року, прийняту колегією у складі суддів: Данилюк В. А., Киці С. І., Шевчук Л. Я.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У вересня 2022 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Акціонерного 
товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - АТ «ПУМБ»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Н. С., приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Юхименко О. Л., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
В обґрунтування позову вказувала, що 21 березня 2019 року вона отримала від приватного нотаріуса виконавчого округу міста Києва Юхименко О. Л. постанову про відкриття виконавчого провадження від 18 березня 2019 року ВП №  56817533 
про стягнення з неї на користь АТ «ПУМБ» заборгованості у розмірі 18 078,34 грн. Вказане виконавче провадження відкрито на підставі виконавчого напису № 4007, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 
Харою Н. С. 18 лютого 2019 року. 
Вважала, що вказаний виконавчий напис вчинено без додержання Закону 
України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, та Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.
За таких обставин просила визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 4007, виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н. С. 18 лютого 2019 року про стягнення з неї на користь АТ «ПУМБ» заборгованості у розмірі 18 078,34 грн.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 4 жовтня 2022 року позовну заяву залишено без руху та надано десятиденний строк з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків, зокрема - сплати судового збору 
у розмірі 992,40 грн.
Судове рішення місцевого суду мотивоване безпідставністю посилань позивача на те, що вона як споживач звільнена від сплати судового збору, оскільки у спірних правовідносинах оскаржується виконавчий напис нотаріуса про стягнення заборгованості, яка виникла за договором, а не про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави. Таким чином, ОСОБА_1 не є споживачем в розумінні 
статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», тому подана нею позовна заява оплачується судовим збором.
24 жовтня 2022 року на виконання ухвали суду першої інстанції від 4 жовтня 
2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Курило В. Г. надіслала клопотання про звільнення від сплати судового збору на підставі статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» в якому, серед іншого, послалася на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 643/2870/18 (провадження № 61-4126св19).
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 1 листопада 2022 року позов визнано неподаним та повернено.
Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що у заяві про усунення недоліків представник позивача повторно вказує про відсутність у позивача обов`язку зі сплати судового збору, тобто зазначає ті ж самі обставини, які вже були відхилені судом. Таким чином, ОСОБА_1 не виконала вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху та не сплатила судовий збір у встановлених законодавством порядку і розмірі.
Постановою Волинського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року залишено без задоволення апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Курило В. Г., а ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 1 листопада 
2022 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши про відповідність висновків про повернення позову обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У січні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Курило В. Г. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 1 листопада 2022 року та постанову Волинського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року.
Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 643/2870/18 (провадження № 61-4126св19), про те, що позов про визнання виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитним договором таким, що не підлягає виконанню, стосується кредитних правовідносин. У випадку пред`явлення такого позову споживачем фінансових послуг підлягає застосуванню частина третя 
статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».
Заявник зазначає про неправильне застосування судами попередніх інстанцій 
статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме застосування цієї норми без урахування висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду 
у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц 
(провадження № 14-57цс18).
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 6 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 12 червня 2024 року справу призначено до судового розгляду. 
Фактичні обставини справи
У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Акціонерного 
товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - АТ «ПУМБ»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Н. С., приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Юхименко О. Л., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 1 листопада 2022 року позовну заяву визнано неподаною та повернено з підстав невиконання вимог ухвали від 4 жовтня .
Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що у заяві про усунення недоліків представник позивача повторно вказує про відсутність в неї обов`язку зі сплати судового збору, тобто зазначає ті ж самі обставини, які вже були відхилені судом. Таким чином, ОСОБА_1 не виконала вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху та не сплатила судовий збір у встановлених законодавством порядку і розмірі.
Постановою Волинського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Курило В. Г. залишено 
без задоволення, а ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області 
від 1 листопада 2022 року - без змін.
 
Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.
Пунктом 6 частини першої статті 353 ЦПК України передбачено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
Згідно з абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги в межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. 
Позовна заява за формою і змістом повинна відповідати вимогам статті 175 ЦПК України.
Позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб. У разі необхідності до позовної заяви додаються клопотання та заяви позивача про звільнення (відстрочення, зменшення) від сплати судового збору, про призначення експертизи, витребування доказів тощо. До позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону (частини перша, третя, четверта статті 177 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити). Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
Постановляючи ухвалу про визнання неподаною позовної заяви та повернення її ОСОБА_1 у зв`язку з несплатою судового збору у встановлених законодавством порядку і розмірі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач не є споживачем у розумінні статті 22 Закону 
України «Про захист прав споживачів», тому подана нею позовна заява оплачується судовим збором.
Однак з цим висновком судів попередніх інстанцій не можна погодитися з огляду на таке.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.
Спеціальним нормативним актом, який визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору, є Закон України «Про судовий збір».
У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і 
статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави дійти висновок про те, що сама відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги, встановленому статтею 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати, що споживачі не мають пільги щодо сплати судового збору, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.
За основу приймається те, що стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову. 
Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судовий збір» у частині третій статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» слова «державного мита» замінені словами «судового збору».
Отже, при прийнятті Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору.
Порушені права можуть захищатися як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу (при поданні апеляційної та касаційної скарг). Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завданням якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів», стаття 2 ЦПК України).
Зазначена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18).
Згідно зі статтею 18 Цивільного кодексу України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до статті 87 Закону України від 2 вересня 1993 року № 3425-ХІІ «Про нотаріат» (далі - Закон № 3425-ХІІ) для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На виконання вимог статті 87 Закону № 3425-ХІІ Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» (далі - Перелік).
Згідно з пунктом 2 вказаного Переліку для одержання виконавчого напису за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.
Відповідно до статті 90 Закону № 3425-ХІІ стягнення за виконавчим написом провадиться в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».
У постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 643/2870/18 
(провадження № 61-4126св19), на яку представник заявника послалася в касаційній скарзі, Верховний Суд дійшов таких висновків.
Виконавчим написом є розпорядження нотаріуса про примусове стягнення з боржника на користь кредитора грошових сум або передачі чи повернення майна кредитору, здійснене на документах, які підтверджують зобов`язання боржника. В основі вчинення цієї нотаріальної дії знаходиться факт безспірності відповідальності боржника. Тому вчинення виконавчого напису - це не вирішення спору між кредитором та боржником, а підтвердження безспірності зобов`язань боржника.
Оскільки вчинення виконавчого напису нотаріусом є одним з видів позасудового захисту прав кредитора, а безпосередньо виконавчий напис нотаріуса є виконавчим документом відповідно до пункту 2 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження», кредитор після вчинення нотаріусом виконавчого напису має право звернутися до органів державної виконавчої служби або до приватного виконавця з метою примусового стягнення заборгованості за кредитом. 
При цьому нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави, тому в нього не можуть бути спільні чи однорідні права і обов`язки з особами, які звернулися до нього, або з особами, які вирішили, що їх права порушені нотаріальними діями. Це суперечить правовому статусу нотаріуса, визначеному у статтях 1, 9 Закону № 3425-ХІІ. 
При стягненні за виконавчим написом нотаріуса боржник не позбавлений права на захист своїх прав. Стягнення провадиться в рамках виконавчого провадження, яке дозволяє боржнику користуватися правом захисту, в тому числі судового. Предметом позову в таких справах є спір про право, зокрема позивач заперечує суму заборгованості перед кредитором, яка вказана у виконавчому написі. 
Таким чином, позов про визнання виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитним договором таким, що не підлягає виконанню, стосується кредитних правовідносин. У випадку пред`явлення такого позову споживачем фінансових послуг підлягає застосуванню положення частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».
Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 19 жовтня 
2022 року у справі № 743/1481/21 (провадження № 61-7362св22)
Судові процедури повинні бути справедливими, особа не може бути безпідставно позбавлена права на судовий захист, оскільки це буде порушенням права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції.
У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції.
У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 як споживач, що звернулася з позовом про захист своїх прав, звільнена від сплати судового збору як за подання позовної заяви про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, так і на наступних стадіях цивільного процесу (при поданні апеляційної та касаційної скарг). 
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, не врахував наведеного і дійшов помилкового висновку про наявність підстав для визнання неподаною та повернення ОСОБА_1 позовної заяви у зв`язку з несплатою судового збору. Тобто суди порушили зазначені норми процесуального права та викладені в рішеннях ЄСПЛ загальні засади судочинства стосовно права особи на доступ до суду й обґрунтованості судового рішення.
Частиною четвертою статті 406 та частиною шостою статті 411 ЦПК України передбачено, що у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції. Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
У зв`язку з допущеними судами попередніх інстанцій порушеннями норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання про прийняття позовної заяви, оскаржувані судові рішення необхідно скасувати і направити справу для вирішення питання про відкриття провадження у справі до суду першої інстанції.
Оскільки справа підлягає направленню до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі, передбачені частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Курило Вікторія Григорівна, задовольнити.
Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 1 листопада 2022 року та постанову Волинського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року скасувати, справу передати до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді: | І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко А. С. Олійник В. В. Сердюк